Джефри Дивър
Урокът от нейната смърт

Превод от английски: Росица Германова, 1996

chitanka.info

Част първа
Досие

1.

С всяка измината миля сърцето й биеше все по-учестено.

Деветгодишното момиченце се бе отпуснало на предната седалка и поглаждаше с пръст отърканата бежова подпора за ръката. Страничното стъкло бе отворено и струята въздух развяваше рус кичур пред лицето му. То го отметна и погледна към мрачния четирийсетгодишен мъж с прошарена коса. Той караше внимателно, вперил поглед пред дългата бяла предница на колата.

— Моля те — каза момичето.

— Не.

Тя сложи ръце в скута си.

Може би ще скочи навън, когато спрат на червен светофар.

Може би ако той понамали малко скоростта…

Дали ще боли, чудеше се тя, ако се хвърли от колата към крайпътната трева? Представи си как се търкаля сред зелените стръкове, усещайки прохладната роса по лицето и ръцете си.

Ами после? Накъде щеше да бяга?

Цъкането на мигача преди завоя прекъсна мислите й и тя подскочи като от изстрел. Колата намали скорост, свивайки по страничната алея към невисока тухлена сграда. И последната надежда на момичето вече изчезна.

Колата плавно спря и спирачките сърцераздирателно изскърцаха.

— Целуни ме — рече мъжът и протегна ръка да освободи предпазния колан. Ала тя стискаше еластичната материя сякаш беше спасително въже.

— Не искам. Моля те.

— Сара.

— Само за днес, а? Моля те.

— Не.

— Не ме оставяй.

— Слизай.

— Не съм подготвена!

— Постарай се колкото можеш.

— Страх ме е.

— Няма от какво да се…

— Не ме оставяй!

— Виж какво… — Гласът му стана суров. — Ще бъда съвсем наблизо. Ей там, при Блакфут Понд. Това е само на една миля.

Репертоарът й от оправдания се бе изчерпал. Сара отвори вратата на колата, но остана на мястото си.

— Целуни ме.

Тя се наклони, бързо целуна баща си по бузата и скочи навън. Хладният пролетен въздух миришеше на изгорели газове от автобусите. Тя направи три крачки към сградата и изчака, докато колата излезе от алеята. Изведнъж се сети за залепената картинка с котето Гарфийлд върху задното стъкло на семейното им комби. Сара си спомни как я бе сложила там, ближейки я, преди да я притисне плътно до стъклото. Кой знае защо, от този спомен й се доплака.

Може би ако той я зърне в огледалото, ще промени решението си и ще се върне.

Колата изчезна зад една височина.

Сара се обърна и влезе в сградата. Притиснала до гърди кутията с обяда си, тя се затътри по коридорите. Макар на ръст да бе като останалите деца, които бръмчаха наоколо, тя се чувстваше по-малка от всички тях.

По-невръстна. По-слаба.

Спря се пред стаята на четвърти клас. Надникна вътре. Ноздрите й трепнаха и кожата й настръхна от ужас. Поколеба се само за миг. После се обърна и с решителна крачка излезе навън, пробивайки си с мъка път през шумния насрещен поток от крещящи и смеещи се деца.

На трийсетина фута от мястото, където снощи бяха намерили тялото, той видя бележката.

Листчето, забодено на шипкова клонка с цвят на засъхнала кръв, се развяваше от влажния вятър, изпращайки сякаш сигнали от морзовата азбука в ранното утро.

Бил Корд се втурна към късчето хартийка през гъсталака от хвойна, кленови фиданки и жилави стебла на форзиция.

Нима го бяха пропуснали? Как са могли?

Той си ожули крака и тихо изруга, но продължи да си пробива път към листчето.

Корд беше висок над сто осемдесет и осем сантиметра, а късо подстриганата му посивяла коса го правеше да изглежда малко по-възрастен, макар да нямаше навършени четирийсет години. Лицето му бе бледо, тъй като сега беше едва април и Корд само на два пъти бе ходил на риболов през този сезон. Отдалече изглеждаше слаб, но коланът му бе по-отпуснат, отколкото на него му се нравеше. Напоследък единственият спорт, с който се занимаваше, беше любителски бейзбол. Тази сутрин, както винаги, униформената му риза беше чиста и свежо колосана, а бежовите му панталони имаха ръб като на бръснач.

Корд беше лейтенант по чин и детектив по специалност.

Той си спомняше това място от снощи — отпреди дванайсетина часа, когато то бе осветено от полицейските фенерчета и лунния сърп. Беше наредил на хората си да претършуват всичко наоколо. Те бяха млади и сериозни (идващите от армията) или млади и арогантни (завършилите щатската полицейска школа), но всички работеха добросъвестно.

Въпреки че местните полицаи се проявяваха като истински виртуози в арестите на пияни шофьори, при кражби на коли и битови скандали, познанията им по убийства се подхранваха най-вече от криминалните истории в евтини списания и от телевизията. А оръжейните им умения пък се простираха по-скоро до лова сред есенните стърнища и не толкова до полигона за стрелба в Хигинс. Но когато им наредиха да претърсят мястото на престъплението, те изпълниха задачата си старателно и упорито.

Ала нито един от тях не бе открил листчето хартия, към което Бил Корд сега се промъкваше през гъстия храсталак.

О, клето момиче…

… което лежи в подножието на триметровата язовирна дига.

… сред студената влажна кал, ниска трева и сини цветенца.

… с тъмни коси, разделени на път встрани, с дълго лице и пълна шия. Меките изпъкнали устни са доста извити. На всяко ухо има по три тънки златни халки. Издължените пръсти на краката са покрити с тъмночервен лак.

… което лежи по гръб, с прибрани върху гърдите ръце, сякаш вече са я нагласили в погребалното бюро. Розовата блуза на цветя е закопчана догоре. Полата й свенливо е опъната над коленете и подпъхната под бедрата.

— Разбрахме коя е. Ето. Казва се Джени Гебън. Студентка.

Снощи Бил Корд се надвеси над тялото и приближи лицето си до нейното. Полумесецът се отразяваше в мъртвите й, но все още неизцъклени лешникови очи. Той подуши миризмата на трева, блатен газ, смазочно масло, мента от устните й и ухаещата на парфюм студена кожа.

После той се бе изкачил върху язовирната дига, задържаща тъмните води на езерото Блакфут Понд. Обърна се и погледна надолу към нея. Всичко изглеждаше странно бледо и неземно на лунна светлина. Тялото на Джени Гебън като че ли помръдна. Но не живо, човешко движение, а просто свиване и огъване, сякаш тя се стопяваше в калта. Корд прошепна някакви думи на Джени или поне на това, което бе останало от нея и после помогна на хората си да претърсят наоколо.

Сега, в яркото утро, той си проправи път през последното препятствие от сплетени клони форзиция и се доближи до шипковия храст. Пъхнал ръка в найлонова торбичка, Корд издърпа хартийката от кафеникавите бодли.

Джим Слоукъм подвикна:

— Цялото ли това нещо?

Корд не му отговори. Момчетата от участъка не бяха допуснали небрежност снощи. Те не биха могли да открият хартийката тогава, защото това бе изрезка от тазсутрешния брой на вестник „Реджистър“.

Слоукъм отново подвикна.

— Цялото ли, ами, място?

Корд вдигна поглед и рече:

— Цялото. Да.

Слоукъм изсумтя и продължи да развива жълтата полицейска лента в кръг около участъка мокра пръст, където бе намерено тялото на момичето. Слоукъм, след Корд, беше вторият по старшинство полицай в градското шерифство на Ню Лебънън. Беше мускулест мъж с кръгла глава и издължени уши. През 1974 година си бе харесал една подстрижка с бакенбарди и оттогава винаги си я поддържаше. Освен за ловни излети и на коледни посещения при роднините на жена си, Слоукъм рядко напускаше околността. Сега той си подсвиркваше популярна мелодия, докато опъваше лентата.

Малка групичка журналисти се бе спряла край шосето. Корд нямаше да каже нищо, ала тези бяха провинциални вестникари и се държаха прилично; изглеждаха изпълнени с репортерска жар, но оставиха двамата полицаи спокойно да си вършат работата, задоволявайки се само да снимат и оглеждат местопрестъплението. Корд предполагаше, че се мъчат да се вдъхновят от обстановката за утрешните си статии, които щяха да преливат от епитети и угрози.

Корд прибра изрезката в найлоновата торбичка и се огледа наоколо. Вдясно от дигата имаше възвишение към обширна гора. Тя се разделяше от шосе 302, което водеше към градския център, както и към дузина други местни пътища, половин дузина щатски шосета, две магистрали и в края на краищата водеше към четиридесет и девет други щата и две чужди страни, а там един избягал убиец можеше да се крие до края на живота си.

Корд вървеше и с плътно стиснати устни оглеждаше гората. Беше пристигнал заедно със Слоукъм преди пет минути, в осем и трийсет. Започваха да разнасят „Реджистър“ в около седем и петнайсет. Този, който бе оставил вестникарската изрезка, го бе сторил през последния час.

Вслушвайки се в бръмченето на вятъра над опъната бодлива тел, той разгледа внимателно земята около шипковия храст. Имаше нещо наподобяващо две стъпки, но те бяха твърде размазани, за да бъдат от полза. Корд срита някакъв скоро паднал дънер. Край него профуча рояк насекоми. Тръгна да изкачва язовирната стена. Подпря се на парапета от зелени метални тръби.

Бърчейки чело, той примижа срещу утринното слънце, което проблясваше по набраздената от вятъра повърхност на езерото. Пред погледа му се простираха безкрайни гори.

Я чуй…

Той изведнъж трепна и наостри уши.

Стъпки!

Отново се взря в посока към гората. Вдигна длан на челото си, за да засенчи слънцето, но то пак го заслепяваше. Уж виждаше всичко, а нищо не съзираше.

Къде?

Когато смъкна ръката си, тя вече стискаше служебния му пистолет.

Беше тичала почти през цялото време.

Разстоянието от основното училище на Ню Лебънън до Блакфут Понд беше три мили по шосе 302 (по което й бе забранено да върви), но през гората се стигаше само за половин час и тя мина точно оттам.

Сара отбягваше блатистите места не защото бе опасно — тя познаваше всяка пътечка през всяка гора около Ню Лебънън — а само защото се боеше да не изкаля обувките, излъскани до блясък от баща й предишната вечер, както и розовите три четвърти чорапи, коледен подарък от баба й. Тя се движеше по пътечката, извиваща сред дъбове, хвойна, борове и папрат. Отнякъде се обади птиче. А-уу-иииии. Сара се спря да види къде е то. Стана й топло и свали якето си, после нави нагоре ръкавите на бялата блузка и разкопча яката си. Продължи да тича.

Когато наближи Блакфут Понд, тя съзря през гъсталака баща си заедно с господин Слоукъм край езерото, на двеста или триста фута от нея. Главите им бяха наведени надолу. Сякаш търсеха изгубена топка. Сара тръгна към тях, но когато изскочи зад едно кленово дърво, тя се спря. Изведнъж бе излязла на толкова осветено от слънцето мястото, че се заслепи. Светлината бе омагьосваща — златножълта, изпълнена с прашинки, пара и малки точици от пролетни насекоми, блещукащи в слънчевия поток. Ала не това я накара да се поколебае. В гъсталака край пътечката тя видя — или си помисли, че вижда — някой с приведена фигура, който наблюдаваше баща й. Заслепена от слънцето, тя не можеше да разбере дали е мъж или жена, млад или стар.

Навярно това бяха просто листа и клонки.

Не. Тя видя, че нещо се движи. Там имаше някой.

Любопитството й изведнъж отстъпи пред тревогата и Сара се отдръпна. Сви встрани от пътеката, надолу към езерото, където можеше да върви покрай брега до язовирната стена. Тя предпазливо поглеждаше към фигурата и изведнъж лъскавата й черна обувка се подхлъзна на сгънат вестник, скрил се под купчина сухи листа.

Тя изпищя и панически разпери ръце. Малките й пръсти успяваха да хванат само стръкчета трева, които лесно се изскубваха от пръстта и я следваха като ручей, докато тя се свличаше към водата.

Корд подвикна към Слоукъм.

— Ти не дочу ли някой ей там?

— Като че ли ми се стори нещо такова. — Слоукъм повдигна шапката си и обърса челото си. — Някакви стъпки или шумолене.

— А сега?

— Нищо.

Корд изчака четири или пет минути, после отиде до подножието на язовирната стена и попита:

— Приключи ли?

— Тъй вярно — рече Слоукъм. — Връщаме ли се сега?

— Ще се кача на един малък самолет до Сейнт Луис, за да говоря с бащата на момичето. Би трябвало да се върна към три часа. Искам всички да се съберем заради разследването към четири и половина, в службата. Ти остани тук, докато не дойдат момчетата от криминалния екип.

— Значи искаш само да чакам и нищо да не правя?

— Сега вече трябва да пристигнат. Няма да се забавят.

— Но ти си ги знаеш какви са. Може да мине и цял час. — Слоукъм имаше обичай да мърмори, подхвърляйки подобни реплики.

— Налага се добре да охраняваме тук, Джим.

— Щом ти го казваш. — На Слоукъм не му беше приятно, но Корд нямаше намерение да остави местопрестъплението без охрана, особено с цяло ято репортери наблизо.

— Просто не ми се ще да вися тука през целия ден.

— Мисля, че няма да…

Дочу се шум от чупене на клонки и приближаващи се стъпки.

Двамата се извърнаха към гората. Ръката на Корд отново бе върху пистолета. Слоукъм пусна ролката с лентата на земята и тя се затъркаля, правейки дълга жълта пътечка. Той също посегна към оръжието си.

Шумът ставаше по-силен. Не виждаха източника му, но явно беше откъм шипковия храст, на който бе закачена хартийката.

— Татко!

Тя задъхано тичаше към него с развени коси, а лицето й бе мръсно и запотено. Единият й чорап се бе смъкнал от коляното до глезена и гъста тиня се стичаше по краката и ръцете й.

— Сара!

Божичко! Собствената му дъщеря. Беше хванал оръжието си и за малко да се възползва от него.

— О, Сара! Какво правиш тук?

— Съжалявам, татко. Нещо не ми беше добре. Влязох в училището и изведнъж ми прилоша. — Репетираните думи прозвучаха монотонно.

Боже мой…

Корд се наведе над нея. Лъхна го аромата на шампоана, който бе сред подаръците й за Великден. На теменужки.

— Ти никога, никога не трябва да ходиш там, където татко работи. Разбра ли? Никога! Освен ако аз не те заведа.

На лицето й бе изписано разкаяние. Тя погледна крака си и протегна мръсната си ръка.

— Паднах.

Корд извади добре изгладената си носна кърпа и изтри тинята от ръцете и краката й. Видя, че няма рани или драскотини и отново я погледна в очите. В гласа му все още имаше гняв, когато я попита:

— Не видя ли някой там? Говорила ли си с някого в гората?

Падането й не бе довело до очакваното съчувствие. Тя се уплаши от реакцията на баща си.

Той повтори:

— Отговори ми!

Кой бе най-безопасният отговор? Тя поклати глава.

— Никого ли не видя?

Тя се поколеба и преглътна.

— В училище ми прилоша.

Корд се вгледа за миг в светлите й очи.

— Скъпа, говорили сме за това. На теб не ти прилошава. Само така ти се струва.

Един млад репортер вдигна фотоапарата си и ги снима, докато Корд отмяташе кичур руса коса от очите й. Корд го изгледа свирепо.

— Като че ли имам бодлички в корема.

— Трябва да отидеш на училище.

— Не искам! Мразя училището! — Пронизителният й глас изпълни поляната.

Корд хвърли поглед към журналистите, които наблюдаваха сцената с различна степен на интерес и съчувствие.

— Хайде. Качвай се в колата.

— Не! — захленчи тя. — Няма да отида! Не можеш да ме накараш.

На Корд му идеше да закрещи от безсилие.

— Млада госпожице, качвай се в тази кола. Повече няма да ти повтарям.

— Моля те. — Лицето й бе изпълнено със страшно разочарование.

— Сега.

Сара видя, че планът й няма да успее и тръгна към служебната кола на Корд. Той я проследи с поглед, подозирайки, че може да хукне към гората. Тя се спря и напрегнато се взря в гъсталаците.

— Сара?

Тя не се обърна. Качи се в колата и затръшна вратата.

— Деца — промърмори Корд.

— Откри ли нещо? — попита Слоукъм.

Корд прикрепи картонче към торбичката с вестникарската изрезка, която бе намерил. Подписа се и я подаде на Слоукъм. Краткият материал бе за снощното убийство. Редакторът бе успял да вмъкне само пет абзаца преди отпечатването на вестника. Късчето бе изрязано със зловеща точност, безупречно равно, като с бръснач.

Заглавието гласеше: „Студентка от Одън, изнасилена и убита“.

Снимката към тази история не бе от местопроизшествието, а бе взета от статия, публикувана в „Реджистър“ преди няколко месеца относно църковен пикник, на който присъстваше Корд със своето семейство. Отдолу пишеше: „Детектив Уилям Корд, разследващ случая, сниман тук миналия март с жена си Даян и децата си, Джейми — на 15 и Сара — на 9 години“.

— По дяволите, Бил.

Слоукъм имаше предвид разкривените думи, написани с червено мастило до фотографията.

Беше написано: „ДЖЕНИ ТРЯБВАШЕ ДА УМРЕ. ТОВА БИ МОГЛО ДА СЕ СЛУЧИ И С ТЯХ.“

2.

Те бавно се изкачваха по стълбите. Единият усещаше луксозния килим под ботушите си, а другият изобщо нищо не усещаше.

Вятърът виеше навън. Над това богаташко предградие се бе разразила пролетна буря, макар че във великолепната къща бе топло, а вятърът и дъждът изглеждаха много далечни. Бил Корд, стиснал шапка в ръка, с внимателно изтрити ботуши, видя как мъжът се спря в тъмния коридор и после бързо хвана дръжката на една врата. Пак се поколеба, след това бутна вратата и щракна ключа на лампата.

— Не е наложително да стоите тук — меко каза Корд.

Ричард Гебън не отговори и влезе в стаята, застлана с розов килим. Там бе израсла дъщеря му.

— Тя ще бъде добре — каза Гебън със слаб глас.

Корд не знаеше дали той има предвид жена си, която бе в спалнята на долния етаж, замаяна от успокоителни лекарства, или дъщеря си, намираща се в момента върху емайлирана маса при съдебния лекар на двеста мили оттук.

Ще бъде добре.

Ричард Гебън беше високо подстриган бизнесмен със следи от младежко акне по лицето си. Типичен жител на Средния запад, той бе на средна възраст и беше богат. За хора като Гебън животът се движи от правила и закони, а не от съдбата. Корд подозираше, че в момента този човек се мъчи да разбере причината за смъртта на дъщеря си.

— Значи сам сте шофирал през целия път дотук — каза Гебън.

— Не, сър, дойдох с полет на „Мидуест Еър“.

Гебън потърка несъзнателно часовника си „Ролекс“ по сипаничавата си буза. Докосна очите си със странен жест, сякаш се чудеше защо не плаче.

Корд кимна към скрина й и попита:

— Може ли?

— Спомням си я последния път вкъщи, когато тръгна за училище, беше в Деня на благодарността… Извинете?

— Скринът й. Бих искал да го огледам.

Гебън махна разсеяно с ръка. Корд отиде до скрина, но не го отвори веднага.

— Деня на благодарността. Беше оставила завивките си съвсем омотани. Всичко беше накуп. След като тя потегли за летището, майка й се качи тук, оправи леглото и го нагласи точно така… — Корд погледна трите карирани възглавнички в розово и бяло върху юргана. Плюшено куче с черни копчета вместо очи си подаваше главата изпод тях. — Жена ми доста си поигра, докато натъкми кучето.

Гебън пое няколко пъти дълбоко дъх, за да се овладее.

— Тя… Всъщност Джени обичаше…

Какво щеше да каже? Че е обичала живота? Че е обичала хората? Обичала е цветята, котенцата, поезията, милосърдието? Гебън млъкна, може би притеснен, че в този момент не е способен да измисли нещо повече от евтини клишета. Смъртта, Корд го знаеше, ни кара да се чувстваме ужасно нелепо.

Той се извърна от Гебън и се приближи до скрина на Джени. Усети различни аромати. Тя си държеше дузина шишенца с парфюми върху тоалетната масичка с огледало. Флаконът с „L’Air Du Temps“ беше пълен, но шишенцето с обикновен одеколон беше почти празно. Той го вдигна, погледна етикета и го остави на мястото му. Дланта му щеше да задържи в продължение на дни острия аромат, който си спомняше от миналата нощ край езерото.

В скрина имаше само дрехи. Над него върху корково табло бяха закачени стотина пощенски картички и снимки. Ръката на Джени, обвила талиите на десетки момчета с различни лица, в еднакви пози. Тъмната й коса изглеждаше по-тъмна през лятото, макар че това навярно беше трик на любителските фотографии с „Кодак“. Тя често я бе прибирала назад. Бе спортувала волейбол и дузина снимки я показваха как играе с решителен и запален израз на лицето. Корд попита дали може да вземе една от снимките в близък план, където хубавичкото й лице лъщеше от пот. Гебън сви рамене. Как мразеше Корд тази част от своята професия, да човърка в раните на хората.

Корд докосна няколко неотдавнашни фотографии на момичето с приятели. Гебън потвърди, че всички те са в други колежи — с изключение на Емили Роситър, която бе сегашната съквартирантка на Джени в Одън. Корд видя следните неща: ученическата й карта. Използвани билети от концерт на „Каубой Джънкиз“, от концерти на Бон Джоуви, на Били Джоел, от спектакъл на Пола Паундстоун. Поздравителна картичка с глупава карикатура на заек й честитеше вземането на шофьорска книжка.

Корд дръпна стола от бюрото й и седна. Огледа изтърканата повърхност пред себе си, нащърбена, изписана, изрисувана с нейни драскулки. Видя шишенце с туш. Снимка на Джени в рамка заедно с проскубан кокер шпаньол. Нейна снимка, как излиза от църква напролет, може би по Великден, а в краката й се виждаха сини минзухари.

Тя умря върху килим от млечносини зюмбюли.

В разкривена глинена чаша имаше изгризан жълт молив с изтрита гумичка. Корд го вдигна, усещайки под пръстите си грубите вдлъбнатини от зъбите на Джени Гебън. Той потърка дървото, мислейки си, че някога е било навлажнено от нея. Върна молива обратно.

Прегледа бюрото, в което имаше гимназиални писмени работи, квадратчета от опаковъчна хартия, стари поздравителни картички.

— Някакви дневници или писма?

Гебън се взираше в детектива.

— Не зная. Би трябвало да са там. — Кимна към бюрото.

Корд отново огледа внимателно всичко. Нямаше заплашителни писма или бележки от отблъснати приятели. Нямаше каквато и да е лична кореспонденция. Той прегледа дрешника, побутвайки изобилието от дрехи встрани и провери по рафтовете. Не откри нищо особено и затвори двете крила.

Корд застана в средата на стаята с ръце на кръста и се взираше наоколо.

— Беше ли сгодена? Имаше ли си сериозен приятел?

Гебън се чудеше какво да отвърне.

— Тя имаше много приятели. Никой не би я наскърбил. Всички я обичаха.

— Да е скъсвала с някого напоследък?

— Не — каза Гебън и сви рамене по такъв начин, че Корд разбра — този човек изобщо не съзнава какво говори.

— Някой да е бил влюбен в нея?

— Никой, който познаваше Джени, не би могъл да я нарани — бавно рече Гебън. После добави: — Знаете ли какво си мислех? На никого не съм казал, след като ми се обадихте по телефона. Мъчех се да събера кураж. За всички хора — за баба й и дядо й, за нейните приятели, за семейството на брат ми — Джени е още жива. Те сигурно си мислят, че тя е в библиотеката и си учи.

— Сега ще си тръгвам, сър. Ако се сетите за нещо, което би ни помогнало, обадете се, ще съм ви много благодарен. И ако намерите някакви писма или дневник, моля ви, изпратете ми ги колкото се може по-скоро. Може да се окажат доста важни. — Той подаде на Гебън една от евтините си визитни картички.

Гебън се взря в нея. После го погледна сериозно с тъмните си очи.

— Всичко ще бъде наред.

Той изрече това с такава сила, сякаш единствената му цел в момента бе да успокои Бил Корд.

Уинтън Кресги седеше в канцеларията си в главната административна сграда на Одънския университет. Стаята — с висок таван и дъбова ламперия — беше покрита с тъмносин мокет. Махагоновото му бюро бе доста обемисто. Понякога, слушайки по телефона някого с неособено голяма охота (което често се случваше), Кресги си представяше различни начини за изваждане на бюрото от канцеларията, без да се издраскат стените. В по-свободни от работа дни той действително се канеше да го премести. Можеше спокойно сам да свърши тази работа: Кресги беше висок над метър и деветдесет и тежеше сто и петнайсет килограма. Обиколката на ръката му над лакътя беше трийсет и осем сантиметра, на бедрата му — шейсет, и съвсем малък процент от тези размери представляваше тлъстина. (Никога не бе вдигал щанги, но бе запазил голяма част от мускулатурата си, придобита като бейзболист в колежа.)

Върху бюрото му имаше телефон с две линии, месингова лампа, бележник, настолен календар, отворен на сегашната седмица, снимка в рамка на привлекателна жена, седем снимки на деца, също в рамки и един лист хартия.

Листът, който Кресги притискаше с масивната си ръка, сякаш се боеше да не изхвърчи, съдържаше следните думи: Джени Гебън. Вторник, 10 ч. вечерта. Блакфут Понд. Общежитието Макренолдс. Любовници, студенти, преподаватели, кражба, изнасилване, друга причина? Сузан Биаготи? Под всичко това се мъдреше несръчна схема на университетския район, езерото и пътя около него. Кресги допря до ухото си края на сребърната си химикалка, която бе излъскал предишната вечер и огледа написаното.

Той начерта още няколко линии, задрасквайки едни думи и добавяйки други. Тъкмо рисуваше пунктирана линия от колежа до езерото, когато почукване на вратата го накара да подскочи. Докато секретарката му влезе в стаята, листът хартия бе смачкан и запратен в кошчето за боклук.

— Тя иска да те види — каза секретарката, хубава жена към края на трийсетте.

— Така ли.

Секретарката замълча и после добави:

— Тук си се покрил.

— Моля?

Тя рече:

— По-рано си мислех, че изразът е „прикривам се“. Както ако се прикриваш при стрелба от полицията или нещо подобно.

— От полицията ли? — попита Кресги.

— Но после разбрах, че се казвало „да се покрия“. Тоест да не те виждат.

— Всъщност не знам. Сега ли?

— Тя каза „сега“.

Кресги кимна. Отключи горното чекмедже и извади тъмносив полуавтоматичен пистолет „Торъс“, 9 мм. Провери дали има цял пълнител и пъхна оръжието в кобура на кръста си. Излезе от стаята с израз на непоколебима, почти театрална решителност, която секретарката забеляза, макар самият той да не съзнаваше това.

Ето как тя щеше да построи къщичката: ще намери малко земя — там, онази хубава поляна със златни и бели цветя, ей там отвъд прозореца, заобиколена от сребристозелени дървета. Тя виждаше от своята килия как високата трева се полюшва под лекия вятър като опашката на лениво коте. После тя ще повика своите приятели животните и…

— Сара, не чуваш ли?

Главата й рязко се извърна от прозореца и тя се срещна с втренчените погледи на трийсет и две деца и една учителка. Сара ахна стреснато и спря да диша. Сърцето й потръпна, а след това трескаво заби.

— Искам да те изпитам. Ела тук.

Сара седеше неподвижно и усещаше как топлината от лицето й се разлива по ръцете и гърдите й.

Госпожа Бидърсън се усмихна и лицето й бе благо като на Сарината баба. Госпожа Бидърсън много се усмихваше. Тя никога не повишаваше тон на Сара, никога не й крещеше, никога не я водеше за ръка в директорския кабинет, както правеше с момчетата, които драскаха по чиновете или се биеха. Госпожа Бидърсън винаги говореше на Сара с мек и кротък глас.

Сара я мразеше повече от всички на света.

— Хайде, Сара. Това е само упражнение. Няма да ти слагам оценка.

Момичето погледна към чина си. Там беше хапчето, което майка й бе дала. Но все още не бе дошло време да го пие.

— Хайде, Сара.

Сара се изправи, ръцете й бяха отпуснати встрани, твърде натежали, за да ги помръдне. Тя отиде до мястото на заколение и се обърна към класа. Почувства как усмивката на госпожа Бидърсън направо изгаря врата й. Погледна към дърветата зад прозореца. О, свободата на дърветата! Тя сякаш подушваше мириса на дървесната кора, чувстваше мъха сред бръшляна, виждаше вратата към тайния тунел в нейната къщичка.

Поглеждайки към лицата на съучениците си, тя зърна хилещата се Присила Уитлок, видя как Денис Морган подигравателно свива дебелите си устни, а Брад Мибок върти очи нагоре. Гръмогласен смях я шибна в лицето. Тя виждаше как към нея присмехулно сочат момчетата, как й се подиграват момичетата с дълъг червен маникюр и дрънчащи гривни, нейни връстнички, но с кръгли оформени гърди, с грим и високи токчета…

И госпожа Бидърсън, която виждаше само отегчените физиономии на своите ученици и чуваше единствено скимтенето на Сара, каза:

— Сара, твоята дума е „обяснявам“.

Звуците изплющяха по Сара като силен шамар. Баща й бе помогнал за тази дума. Но тя знаеше, че тук има няколко букви, които я затрудняваха. Тя започна да плаче.

— Правила си това преди — говореше усмихнатата госпожа Бидърсън с нейния мек, лъжлив, подправен, змийски глас. — Ти не се стараеш, Сара. Всички ние трябва да се стараем. — Госпожа Бидърсън докосна розовата брошка на деколтето си. — „Обяснявам“ е в списъка за домашно. Учила ли си по списъка?

Сара кимна.

— Ако си го учила, тогава няма за какво да плачеш.

Сега вече всички ще знаят, че е заплакала, дори учениците от последните чинове.

— Не мога.

— Нали не искаш да смятаме, че ти е толкова трудно? „Обяснявам“.

Хълцайки, Сара каза:

— „О“.

— Много добре. — Змията се усмихна.

Коленете й трепереха.

— Не знам. Не мога. — Още сълзи.

— Коя е следващата буква?

— Не знам.

— Опитай.

— О-В…

Госпожа Бидърсън изпусна дълбока въздишка.

— Добре, Сара. Седни…

— Вкъщи успях да го направя…

— … си на мястото. Някой друг?

И Присила Уитлок дори не се изправи, а гледайки право в Сара, произнесе буквите една по една за времето, в което Сара успя само да поеме дъх, за да потисне страха си.

В този миг тя го усети. Първо тънка струйка. После цял порой и когато гащичките й съвсем се намокриха, тя си сложи ръката отдолу, за да го спре, макар да съзнаваше, че е твърде късно. Топлата влага се стичаше по краката и госпожа Бидърсън започна да повтаря: „Боже мой, боже мой“, а някои от класа извърнаха главите си встрани, което беше също толкова зле, колкото и втренчените погледи на останалите, защото тя знаеше, че тази история ще се пръсне из целия град и всички ще научат, дори дядо й горе в небето ще узнае…

Сара закри глава с ръце и хукна към вратата, блъскайки я с рамо. Стъклото се разби и цъфна паяжина от пукнатини. Тя се втурна надолу по стълбите, вземайки по две стъпала наведнъж и слепешката побягна по коридора към входа на училището, оставяйки по линолеума ивички и капчици от своя позор, подобно на частици от буквите, които отново я бяха победили.

Жената каза:

— Всичко, което трябва да се направи и държа на това.

Декан Катерин Ларъби беше петдесет и пет годишна и ако човек си присвиеше малко очите, приличаше на Маргарет Тачър. Прошарена коса, кръгло лице, набита фигура. Решителна челюст. Уморени, но строги очи. Хладина в ъгълчетата им, която Бил Корд сметна за постоянна, а не възникнала поради убийството. Тя не бе положила грима си добре и пудрата се бе насъбрала в гънките около устата и по челото й.

Той въздъхна дълбоко. Все още му се гадеше от друсащия полет на връщане от Сейнт Луис и още повече заради лудешкото шофиране от местното летище, за да успее за тази среща.

През прозореца на прохладния й кабинет Корд виждаше ясно квадратния вътрешен двор с грижливо подстригана трева, обграден от току-що разлистени дървета. По алеите и пътеките вървяха студенти; на Корд му се струваше, че те се движат със забавен ритъм. В спомените му от колежа сякаш всичко бе много по-трескаво. Той непрекъснато бързаше, втурваше се в клас запотен, неподготвен.

На прага се появи мъж, висок и набит чернокож.

— А — рече госпожа деканът, — детектив Корд. Уинтън Кресги, началник на университетската охрана. — Корд стисна мазолестата огромна ръка и трепна, когато скъпото сако на Кресги се отвори, разкривайки впечатляващия автоматичен пистолет.

Деканът гледаше Кресги, но когато заговори, сякаш се обръщаше към шестнайсетте хиляди родители на своите осем хиляди повереници.

— Трябва да го заловим този мъж. Непременно ще го заловим.

Корд каза:

— Бих желал да разпитам приятелите и преподавателите на Джени колкото се може по-скоро.

Късите пръсти на декана вече за трети път подреждаха една писалка.

— Разбира се — отвърна тя след миг. — Наложително ли е?

Корд извади пачка празни картончета.

— Искам да задам няколко предварителни въпроса. Тук имам неин адрес. Сградата Макренолдс. Така ли е?

— Точно така. Тя беше от ПНС — отвърна Кресги, а деканът се намръщи.

Корд започна да пише. Водеше си бележките с печатни главни букви, които с извитите си линии придаваха нещо ориенталско на неговия почерк.

— ПНС? Някакво студентско дружество ли е това?

— Не — обясни Кресги, — така се наричат самите колежани. Тези, които не членуват в никакви клубове. Означава Проклети Независими Студенти. — Деканът го загледа втренчено и Кресги добави: — Е, поне така говорят.

Деканът рече:

— Съществуват толкова проблеми.

— Моля? — запита Корд.

— Може да ни съдят — обясни тя. — Когато говорих с баща й снощи, той заяви, че може да съди университета. Казах му, че това не се е случило в района на университета.

— Така е — рече Кресги. — Имам предвид, че не е станало в университетското градче.

Корд изчака учтиво някой от тях да добави нещо и после продължи:

— Бих искал да получа списък на всички живущи, на всички служители, на помощния персонал и така нататък, в тази сграда…

— Това е доста голямо общежитие — каза деканът. — По този начин може да се предизвика, струва ми се, паника.

— … както и на нейните преподаватели и студентите във всички групи, където е учила. — Корд забеляза, че декан Ларъби нищо не записва. Чу шумолене до себе си. Кресги нахвърляше бележки със сребърна химикалка в подвързан с кожа бележник. Корд попита: — Бих желал да разбера дали е ходила на психотерапевт или друг лекар. И искам списък на служители в колежа, осъждани за тежки престъпления.

С леден глас, като на свален министър-председател, декан Ларъби заяви:

— Сигурна съм, че нямаме такива.

— Всичко се случва — рече Корд.

— Ще проверя — каза Кресги.

— Гарантирам ви, че нямаме престъпници сред личния състав.

— Вероятно е така — любезно се съгласи Корд. Обърна се към Кресги: — Вие ще бъдете моята свръзка тук, нали?

— Разбира се.

Корд разбърка своите картончета. Попита Кресги:

— Ще можете ли да ми изпратите тези сведения колкото се може по-скоро?

— Няма проблеми, детектив — рече Кресги. — И спокойно мога да разпитам някои от студентите вместо вас, или професорите. Познавам лично много от тях и…

Корд усети, че е престанал да обръща внимание на Кресги. Вдигна поглед и се усмихна:

— Извинете?

Когато Кресги повтори предложението си, Корд рече:

— Не е необходимо, благодаря.

— Просто ви го казвам, ако имате нужда от помощ.

Корд се обърна към декана.

— Бих искал някаква стая.

— Стая ли? — попита декан Ларъби.

— За разговорите. Предпочитаме да го направим в района на университета.

— Студентският съюз разполага с много стаи за различни дейности — каза Кресги.

Корд си отбеляза нещо на едно от картончетата.

— Бихте ли ангажирали една за мен?

Последва кратка пауза и Кресги рече:

— Ще уредя това.

— Детектив… — В гласа на декана се долавяше отчаяна нотка.

Двамата мъже я погледнаха. Тя сложи двете си длани на бюрото, сякаш се канеше да стане и да изнесе лекция. Пръстите й докоснаха дървото с две почуквания и Корд забеляза пръстени — с голям пурпурен камък — на лявата й ръка и дори още по-голям и жълт — на дясната. Сама си ги е избрала, помисли си Корд.

— Тук имаме един сложен проблем — рече тя. — Сигурно четете „Реджистър“ и навярно знаете, че нашият колеж се намира във финансова криза. Приемът ни е най-ниският от двадесет и три години насам. — Тя се усмихна кисело. — Високата раждаемост отдавна е история.

Корд наистина четеше „Реджистър“. Но нямаше представа за финансовото състояние на университета Одън.

— Разбира се, в наш интерес е колкото се може по-скоро да бъде открит извършителят на това престъпление. Обаче не искаме да изглежда, че сме изпаднали в паника. Вече ми се обади един от спонсорите на колежа. Той е много обезпокоен от случилото се. — Корд я гледаше безизразно. — Когато спонсорите са загрижени, аз също съм загрижена.

Кресги каза:

— Подсилихме с допълнителни охранителни патрули вечер.

Корд рече, че това е хубаво.

Деканът продължи, сякаш никой не бе продумвал:

— Сега приемаме молби за есенния семестър и те са много по-малко, отколкото сме очаквали. — Тя поглади бузата си с кутрето си, което мина само на милиметър покрай неравна ивица от премиерския й грим. — Не е ли най-вероятно това да е бил скитник или нещо подобно? Човек, който не е свързан с колежа?

Кресги рече:

— Не можем да приемем нищо за дадено, декан.

Деканът също не обръщаше внимание на Кресги. Тя му бе началник и се справяше в това отношение по-добре и от Корд.

— Просто в момента нищо не знаем — каза Корд.

Кресги рече:

— Исках да спомена едно нещо. Убийството на Биаготи.

Деканът изграчи:

— Уинтън, Сузан не живееше в университетското градче. Била е убита при опит за грабеж. Нали така е станало, детектив?

— Сузан Биаготи ли? Доколкото си спомням, приличаше на грабеж.

Деканът продължи:

— Колежът изобщо нямаше нищо общо с това. Следователно…

— Онзи случай изобщо не бе решен, декан — монотонно прозвуча баритонът на Кресги. — Просто се сетих за него.

— … защо трябва да повдигаме този въпрос?

Корд се обърна и към двамата:

— Мисля, че няма връзка. Но все пак ще го проуча.

— Не е имало връзка — раздразнително рече деканът.

— Да, госпожо. Сигурен съм, че е така. А сега трябва веднага да се заема с работа, за да хванем този тип. Нали ще осигурите онази информация, Уилям?

— Уинтън.

— Извинявайте.

— Всъщност, детектив, исках да ви попитам нещо. За мотивите при подобно престъпление. Аз…

Корд каза:

— Съжалявам, вече доста закъснях. Ако можете просто да ми осигурите колкото се може повече от онази информация през следващия час, ще съм ви много благодарен. И стаята. Не забравяйте стаята.

Широкото мрачно лице на Кресги кимна бавно.

— Ще ви я дам, когато я поискате.

Даян Корд притискаше телефонната слушалка плътно до ухото си. Все още държеше торба с покупки в мускулестата си ръка.

— О, не… — Тя изслуша още малко и после отдалечи телефона от устата си. Извика: — Сара? Сара, вкъщи ли си?

Тишина, нарушавана само от бръмченето на хладилника.

— Не. Не се е върнала още. Когато е разстроена, понякога се крие в гората.

Даян наклони глава, докато слушаше Сарината учителка да обяснява колко обезпокоени били всички те. Госпожа Бидърсън също така добави деликатно, че момичето се е заплесвало през цялата сутрин преди изпитването.

— Наистина й съчувствам, госпожо Корд. Но тя просто трябва да прави повече усилия. Тя сама си причинява много от своите проблеми.

Даян кимаше на телефона. Накрая изрече думите, с които май завършваха толкова много от тези разговори:

— Ще си поговорим с нея по този въпрос. Ще поговорим.

Двете затвориха телефона.

Даян Корд беше в сини джинси и виненочервена памучна блуза. С проблясващото на врата си златно кръстче, подарено по случай завършването на гимназията, тя приличаше на миловидна, току-що изгряла кънтри певица. Косата й бе бухнала и сресана назад. С широки рамене и тесен ханш, Даян имаше фигура, която добре бе понесла раждането на две деца и четиридесет и трите й години. На челото си имаше малък белег като полумесец от сблъсъка й с ръба на желязна тръба, когато бе на четири години.

Даян остави покупките на масата и се върна до задния вход, за да прибере ключовете си от вратата.

Нямаше ключове.

Тя се помъчи да си спомни — беше се втурнала от колата към къщата, когато чу телефона да звъни. Провери по закачалките, плотовете, в портмонето си, във фризера (бе ги намирала вътре неведнъж). За всеки случай реши да провери и в колата, да не би да ги е оставила там. Пъхна глава през отвореното стъкло и ги видя. Висяха на таблото. Поклати глава заради разсеяността си и измъкна ключовете. Върна се обратно в кухнята. На прага изведнъж замръзна.

Как тогава бе влязла без ключове?

Задната врата е била отворена.

Там имаше само секретна ключалка и тя можеше да се отваря единствено с ключ. Даян ясно си спомняше, че бе заключила, когато тръгна на пазар. Някой бе влязъл в къщата и бе излязъл, без да си направи труда да заключи.

Бил бе полицай от дванайсет години и си бе създал съответните врагове; хиляди пъти напомняше на децата винаги да заключват при излизане.

Но Сара, разбира се, можеше да пренебрегне хиляди строги предупреждения.

Момичето вероятно се е върнало вкъщи, за да се измие след инцидента в училище и после е хукнало навън да се скрие във вълшебната си гора, забравяйки да заключи вратата. Ще си поговорим с нея… Но после Даян реши, не, на детето вече доста му се е насъбрало. Днес никакво хокане. Тя се върна в кухнята, прибра ключовете в портмонето си и започна да мисли за вечерята.

Тя е седнала в гората, свита на кълбо, притиснала брадичка до коленете си, между вълшебните камъни. Сега Сара Корд диша бавно. Цели часове й бяха нужни, за да се успокои. Докато дойде дотук, пробягвайки двете мили от училището, роклята и гащичките й се бяха изсушили, но тя все още се чувства мръсна — сякаш някакъв магьосник е излял отровна течност по нея.

Тя вече не плаче.

Сара лежи върху тревата, която е наскубала от близката поляна и е разстелила по средата като легло. Тя вдига подгъва на роклята си до кръста, сякаш слънчевите лъчи ще изчистят отровата напълно и затваря очи. Главата й натежава като камък и тя чувства как се носи във водата на канала, обграждащ стар замък. Замъкът Байдербъг…

Сара вдига поглед към облаците.

Огромно куче с гигантски криле, колесница, теглена от летяща риба и там горе — шеметно високо — е застанал бог, стиснал страшна тояга. Той е обут в златни сандали, които са вълшебни и го понасят над това ужасно място, земята…

Заспивайки, тя си представя как този бог се превръща във вълшебник.

Когато се събужда, изминало е може би повече от час. Изчезнали са колесницата, летящата риба, богът с тоягата.

Но Сара открива, че при нея е имало посетител.

Тя се изправя и придърпва полата си надолу. После внимателно протяга ръка и взема Редфорд Т. Редфорд, най-умният мечок на света, който седи до нея и мъхнатото му лице се взира в нея с весели, стъклени очи. Тя го остави на леглото си тази сутрин, след като със сълзи го прегърна за довиждане, преди да тръгне за училище. Няма представа как е попаднал тук. Под панделката около врата му има листче. Сара го разгръща и за миг изпада в паника, виждайки, че то съдържа думи, които сега тя трябва да прочете. Но после се успокоява и започва да чете буква по буква. След петнайсет минути изнурителен труд успява да прочете цялата бележка.

Тя е потресена и ужасена от смисъла. Недоверчива към думите, Сара решава, че сигурно грешно ги е прочела. Прави нов опит и разбира, о, не, всичко вярно е прочела.

Първата й мисъл е, че тя никога не би могла да стори това, което подсказват разкривените печатни букви.

Но поглеждайки наоколо към гъстата гора, където се е крила толкова често след бягства от училище, гората, в която се чувства повече у дома, отколкото в собствената си стая, страхът постепенно изчезва.

И накрая се превръща в радостно очакване.

Сара се изправя на крака, докато си мисли, че част от написаното в бележката е съвсем вярно. Наистина на нея друго не й остава.

3.

Шерифската служба на Ню Лебънън представляваше малка сграда. Имаше четири самостоятелни канцеларии — за шерифа, за детективите Корд и Слоукъм и за Ема, която беше радиодиспечер и секретарка. В централното помещение се намираха осем сиви стандартни бюра за полицаите. Дълъг коридор встрани водеше към двете арестантски килии. На стената имаше рафт с три пушки и пет черни автомата AR-15s. Стаята бе пълна с неизчетени и незаведени в архива писмени материали, типично за полицейската служба в кое да е друго малко градче в страната.

Джим Слоукъм, току-що завърнал се от езерото, вдигна поглед от бюрото си, където се бе отпуснал на разнебитения стол и четеше „Реджистър“. Шерифът Стив Рибън се бе изправил над него. Рибън, масивен и с червеникав загар от слънцето като на печена сьомга, шляпаше мощното си бедро с книга. Какво ли пък иска Начетеният рибар сега? Слоукъм вдигна вежди.

— Дяволска работа. — Той вдигна вестника подобно на стоппалка. Беше сгънат на материала за убийството на Гебън.

Рибън наклони глава, искайки да каже, да, да, прочетох го.

— Я ела в моята бърлога, Джим.

Слоукъм последва шерифа в петте крачки до неговата стая. Рибън седна, Слоукъм остана прав до вратата.

Колко хитро, просто си сменихме местата.

— Тук ли е Бил? — попита Рибън.

— Сутринта отлетя до Сейнт Луис да говори с бащата на момичето…

— Какво е направил?

— Отлетя до Сейнт Луис. Да говори с бащата на…

Рибън каза:

— Момичето, дето беше убито? Това ли момиче? За какво го е направил? Да не си мисли, че сме зарити с купища пари?

Слоукъм реши да не отговаря вместо Бил и само рече:

— Той каза, че иска всички да се съберем заради случая. Май беше в четири.

— Не бива да пръскаме пари, известно му е това, надявам се. Но както и да е, искаше ми се да пообсъдя нещо с тебе. Това убийство доста ме безпокои. Не било грабеж, доколкото разбрах.

— Тъй изглежда.

— Забелязах, че има нещо общо между станалото и други два случая, за които съм чел. Хрумна ми, че може да имаме проблем с култов убиец.

— Култов убиец ли? — предпазливо попита Слоукъм.

Книгата се стовари върху бюрото. С меки корици, раздърпана от четене във вана или в хамак. „Жестоки ритуали“. На корицата имаше три черно-бели фотографии на хубави момичета върху цветна снимка на опръскана с кръв колода карти.

— К’во е пък туй? — Слоукъм я вдигна.

— Искам да я прочетеш. Искам да поразмислиш над нея. Това е за оня сатанист в Аризона преди две години. Истинска история. Има много сходства между това, което се е случило тук, и онзи тип.

Слоукъм прелисти илюстрациите на местопрестъпленията.

— Нима мислиш, че е същият?

— Не, онзи са го хванали. Излежава доживотна присъда в Темпъл, но има… сходства. — Рибън провлачи думата. — Доста ужасно.

— Дявол да го вземе, били са хубавки. — Слоукъм се втренчи в абитуриентските снимки на жертвите.

Рибън разсеяно поглади с ръка черната си полиестерна вратовръзка и тихо каза:

— Това, което искам от тебе, е да отидеш в Хигинс. Щатската полиция там разполага с отдел по психология. Разгледай проблема заедно с тях.

— Така ли смяташ? — Слоукъм прочете откъс, в който авторът описваше какво е сторил аризонският убиец с една студентка. Неохотно откъсна поглед от книгата и рече: — Ще кажа на Бил.

— Не, няма нужда. Просто се обади на момчетата в Хигинс и си уговори среща.

Слоукъм се ухили.

— Дадено. Няма да летя.

— Какво?

— Няма да летя дотам.

— Че защо?… О, да, да. — Шерифът добави: — Тази история трябва непременно да се разчуе.

— Как така?

— Ами трябва да сме сигурни, че момичетата в града са били предупредени — рече Рибън.

— Това няма ли донякъде да ни обърка нещата?

— Наш дълг е да опазваме живота на хората.

Слоукъм отново запрелисти страниците. Рибън се наклони напред и почука по книгата.

— Прочети я. Ще ти хареса. Това е нещо истинско, и както казват, не можеш да се откъснеш от него.

Обединеният град Ню Лебънън[1] с неохота бе приел необичайното си име. Когато селището бе основано някъде около 1840 година, всички хубави имена — на европейски столици и на благозвучни библейски места — вече бяха заети. Накрая спорът за името изправи едни срещу други привържениците на Ню Лебънън и Ню Люксембург. Тъй като първото напомняше почтително за Стария завет, резултатът от гласуването беше предопределен.

Градът се намираше в окръг Харисън, наречен по името на Уилям Хенри Харисън, но не заради трийсетте му дни като президент, а заради губернаторската му служба в териториите Индиана, по време на която той рязко намалил броя на местните индиански племена и позволил на окръзи, като носещия името му, да запазят състава си и до днес: предимно с бяло население, предимно протестанти и предимно селяни. Икономиката на Ню Лебънън се крепеше върху млякото, царевицата и соята, макар че имаше няколко малки фабрики и една голяма печатница, която вършеше доста работа за издатели в Чикаго, Сейнт Луис и Ню Йорк (включително винаги скандалното списание „Mon Cher“, чиито бракувани броеве наводняваха ежемесечно града, подобно на изхвърлени царевични кочани по жътва).

В Ню Лебънън се намираше и единственият четиригодишен колеж в разстояние на стотина мили. Университетът Одън увеличаваше градското население до четиринайсет хиляди души от август до май и даваше възможност на местните жители да посещават концерти на второкласни оркестри и спектакли на авангардни театрални трупи, с което те се хвалеха, но рядко ги удостояваха с присъствието си. Фактически нямаше почти никакъв контакт между Одън и местните хора, никой от които не можеше да си позволи учебната такса от седемнайсет хиляди долара годишно, която предлагаше, умножена по четири, само едно хуманитарно образование и каква, по дяволите, бе ползата от него?

Жителите изпитваха противоречиви чувства към студентите. Колежът беше едно предимство, не можеше да се отрече това: хиляди младежи, които нямаше какво друго да правят, освен да се хранят навън, да ходят на кино и да пренареждат студентските си стаи. Нещо повече — всяка година имаше ново попълнение от тях, подобно на ежегодно потомство от прасета и телета. И някои местни жители дори чувстваха смътна гордост, когато професорът по икономически науки към Одънския университет Андрю Шън се появяваше в „Среща с пресата“[2], или пък щом някоя книга от професора по английски Джон Стенли Харод получеше ласкава рецензия в „Ню Йорк Таймс“, чиито абонати бяха цели четиридесет и седем души от Ню Лебънън.

От друга страна, Одън беше едно бреме. Тия прахосващи пари младежи се напиваха, повръщаха, подиграваха се, обкичваха дърветата с тоалетна хартия и чупеха стъкла. Те безсрамно купуваха кондоми пред деца от началните класове. Движеха се важно наоколо като някакви банкери. Изгаряха портрети на политици, а понякога и знамена. Бяха педерасти и лесбийки. Бяха евреи и католици. Бяха от източните щати.

Бил Корд не бе рожба на Одън, макар и от Ню Лебънън. Роден и израснал тук, той бе дръзнал да се откъсне само за четирите години служба (охранявайки с M-16 ракетни бази в Западна Германия) и за още няколко години в Мисури като полицай и после детектив в полицейския участък на Сейнт Луис. Върна се в Ню Лебънън и след шест месеца размотаване, преподавайки в неделното училище и обмисляйки как да започне предприемачески бизнес, кандидатства за работа в шерифската служба на града. Неговият опит го правеше истински божи дар за Стив Рибън, чиято полицейска подготовка или най-близкото до нея се изчерпваше със службата му във военновъздушните сили (той и пушката му бяха защитавали В-525 в Канзас). След една година, като най-възрастен от новопостъпилите си колеги, Корд бе повишен до детектив и стана главният градски следовател по углавни престъпления.

Върху спретнатата стена над спретнатото му бюро в сто и четири годишната сграда се мъдреха няколко документи в рамки: диплома от Югозападния държавен университет и свидетелства от Института по полицейско управление в Чикаго, както и едно от Южния полицейски институт в Луисвил. Липсваха доказателства, но той също така бе посещавал различни квалификационни семинари на ФБР и курсове по право и нагледен анализ на разследването. Току-що се бе върнал от Сакраменто и едноседмичен курс към калифорнийското Министерство на правосъдието.

Документите, които той гордо бе закачил, всъщност само удостоверяваха някакво завършване; Корд не бе добър в науките. Той просто колекционираше думи, които го характеризираха. Беше настойчив, прилежен, в него имаше постоянство. Но Бил бе сякаш роден за оценка „добър“ и това не се променяше, независимо дали предметът беше ненавиждан от него (английски, обществени науки) или обичан (криминална психология или техники за анализ). Той пишеше бавно и правеше тежки практически доклади и макар като детектив работното му време да беше от осем до шест, той често оставаше до късно вечер, мъчейки се над статия в списания като „Съвременна съдебна медицина“ или „Криминално правосъдие“, или пък сравнявайки досиетата на заподозрени сред своите случаи с тези в „Бюлетина за углавните престъпления“.

Някои хора в града — т.е. хората, които работеха за него — смятаха, че Корд възприема службата си твърде сериозно, тъй като Ню Лебънън бе място, където хилядадоларовият праг на Наказателния кодекс между дребна и едра кражба не бе често пресичан и четири от миналогодишните шест смъртни случая бяха поради разсеяно боравене с оръжие или неспазване на техническата безопасност. От друга страна, процентът на Корд при арестите за углавни престъпления бе истинска прелест — 94 процента — а неговото съотношение между осъждане и арести бе 8,7:10. Корд си съхраняваше тези статистически факти в един купен на старо компютър IBM XT, главното техническо нововъведение в службата.

Сега той тъкмо бе прегледал предварителния отчет на следователя за Джени Гебън и стана от бюрото си. Излезе от шерифството и се запъти през коридора към бюфета. Докато вървеше, монета от двайсет и пет цента се появи в ръката му и той я затъркаля над единия си пръст към следващия, без да спира, гладко и плавно като някой сръчен мошеник. Баща му го бе научил на този трик. Корд-старши бе накарал момчето да се упражнява с ръка, протегната над стар кладенец в задния им двор. Ако изпуснеше монетата, тя цопваше долу и край. И баща му го застави да използва собствените си две монети. Напоследък Корд бе видял много неща по телевизията за взаимоотношенията между бащи и синове и си мислеше, че има нещо показателно в начина, по който баща му го научи на това умение. Беше възприел още няколко неща от своя старец: стойката му. Отвращението към повторните ипотеки. Отрано вдъхнатата любов към лова и риболова и напоследък, страхът от изхабяването на ума преди тялото. Май това бе всичко.

Корд бе наистина страхотен в трика с монетата.

Той влезе в трапезарията, която бе единственото място за събиране в сградата, достатъчно голямо да побере петима седнали яки мъже — като се изключи основната заседателна зала, понастоящем заета от Комитета за честването на сто и петдесетата годишнина на Ню Лебънън.

Той кимна на мъжете около нащърбената маса от талашит: Джим Слоукъм, Т. Т. Евънс — суховат детектив по углавни дела към шерифството на окръг Харисън, бивш морски пехотинец — и полицаят от Ню Лебънън Ланс Милър. В другия край на масата, между два празни стола, седеше Уинтън Кресги. Корд си помисли: Напрегнат като вързано ловджийско куче в първия ден на ловния сезон.

Той пусна монетата в джоба на панталона си и застана пред няколкото автомата за напитки. Тъкмо се канеше да заговори, когато Стив Рибън влезе. Корд му кимна и се облегна на автомата за кока-кола.

— Здрасти, Бил. Искам само да кажа няколко думи на хората по случая, ако нямаш нищо против. — Червендалестото лице на шерифа се обърна към мъжете така, сякаш се канеше да говори пред хилядна тълпа. Рибън се вгледа критично в Уинтън Кресги, който въплъщаваше две странности в този кабинет — беше чернокож и носеше костюм.

Кресги претегли погледа за момент, реши, че му се задава въпрос и рече:

— Аз съм от колежа.

— О. Добре. — Гласът на Рибън се засили, за да обхване всички. — Искам само да изкажа мнението си. Вие сте екипът по тоя случай. Сега Бил ви е шеф. — Той погледна Евънс. — С което, мисля, шериф Елисън ще се съгласи.

— Да, сър — рече Евънс. — Тук съм само в помощ.

— Сега, между нас казано — продължи Рибън, — всички вие имате детективски опит. — Тежките му сиви очи се насочиха към Корд. — А пък аз съм се натоварил с работа като кираджийски кон…

Корд кимна съчувствено. Пъстървата вече кълве и има избори през ноември.

— Затова не мога да се включа в разследването, както ми се иска. Но помнете, хората ще се взират в нас. Ще бъдат страшно любопитни как ще се справим сега, затова искам да бъдем, нали разбирате, повечко настъпателни. Проучих тук някои неща и доста ме безпокои тоя култов въпрос.

Корд мълчеше. Обади се Евънс:

— Култов ли?

— Най-напред искам да съставите досие на нашия убиец.

Джим Слоукъм каза:

— В такива случаи това е просто задължително.

Уинтън Кресги си го записа.

— Абсолютно — рече Рибън. — Знам, досега не сме имали такива убийци тук, в Ню Лебънън, но мисля, че се налага да сме в течение на нещата. При култовите убийци е важно да им се намери цаката. Да се открие какво точно ги кара да действат.

Кресги си записваше трескаво. Корд го изгледа кръвнишки и той спря да пише.

Рибън продължи:

— А досието трябва да включва две неща. Физическото описание на нашия човек, това е едно, и второ, какво става в мозъка му. Неща от най-различен род, например, дали е сексуално потиснат, дали мрази майка си, дали има проблеми, нали разбирате, да го вдига, дали са го пребивали като дете…

Корд, който на стената до бюрото си бе закачил една много употребявана схема за съставяне на криминално досие, кимаше сериозно и полека-лека смущението заради шефа му започна да се разпръсва.

— Изглежда важно — рече Милър и прокара ръка над изключително късо подстриганата си коса.

— Абсолютно — каза Рибън. — Проучих разследвания от тоя род. Има едно обезпокоително нещо и това е проблемът с луната. Помислете по въпроса. Тя е била убита в нощта, когато луната е изпълнила първата четвърт. Ето, може да има лунно фиксиране. А това е доста тревожно, знаете ли защо? Защото имаме две четвърти луна, пълнолуние и новолуние. Значи четири вероятни нападения…

— Но защо? — Уинтън Кресги зададе въпроса, който Корд се канеше да отправи.

Рибън търпеливо обясни:

— Това всъщност е целият период, когато нашият човек може отново да убие. В случая, бих казал, че той се простира от трийсет и шест часа преди пълнолунието до трийсет и шест часа след него.

Корд и Евънс, които четири години бяха разследвали заедно, започнаха да се споглеждат и да обръщат очи нагоре.

— Аха — каза Кресги и си записа.

Корд и Евънс пак се спогледаха.

— Е, това е моето мнение. Ще ви оставя, момчета. Накарайте ме да се гордея с вас и хванете тоя извратен тип. — И Рибън излезе от стаята.

Корд се изправи пред тях. Опита се да каже нещо учтиво.

— И така, предполагам, че бихме могли да разгледаме вероятността от сериен убиец в случая, но не ми се ще това да се разпространява. Не бива да внушаваме разни идеи. — Слоукъм сякаш понечи да се обади, ала нищо не каза и Корд продължи: — Сега смятам да поставя срок от десет дни, за да намерим заподозрян. И искам да имам установяване на самоличността му до два или три дни. — От практиката си в Сейнт Луис Корд помнеше правилото на четиридесет и осемте часа при разследвания за убийство: Ако не определиш самоличността на престъпника в рамките на четиридесет и осем часа след убийството, по всяка вероятност ще ти потрябват поне четири седмици, за да го откриеш.

— Знаете ли — рече Слоукъм, — има пълнолуние след около седем дни. — Той прелистваше „фермерски годишник“.

Корд деликатно каза:

— Мисля, че Стив има донякъде право. Трябва да внимаваме с тази лунна история, но не бива да изпускаме другите нишки заради нея. Просто трябва да я имаме предвид. — Корд отвори плика, който Кресги бе донесъл и извади няколко листа. — Уинтън беше така добър да ни донесе малко сведения за жертвата и сега искам да ги прегледаме.

Корд отвори и един свой плик. Измъкна лъскавата снимка на Джени Гебън на волейболното игрище. На нея се виждаха ясни очи, състезателна усмивка, потни петна по тениската й, по-пълна шия, отколкото би желало момиче на тази възраст. На снимката се забелязваха две метални халки на всяко ухо. Кога ли е била прибавена третата дупка, почуди се той.

Корд подаде снимката. Милър хвърли бърз поглед и я подаде на следващия.

— Не — сериозно възрази Корд. — Виж я добре. Запомни как е изглеждала.

Милър се смути за миг и после изпълни нареждането.

Когато снимката мина през всички, Корд рече:

— Сутринта заминах със самолет, за да се видя с баща й, но той не ми помогна много. Не успях да намеря дневници или писма, ала той щял да потърси. Каза, че не познава човек, който би искал да я нарани, но аз му пуснах мухата, че може и да не му е известно това. Все пак той ще огледа хората на погребението. Би могъл да си припомни за приятел или изобщо някой, който да й е имал зъб.

Кресги се обади:

— Затова ли отидохте толкова скоро да се срещнете с него? Чудех се защо го правите.

— Нима? — разсеяно каза Корд. Той се обърна към материалите, донесени от Кресги. — Джени Гебън е била на двайсет години. Била е студентка трета година в Одън. Няма заеми или стипендии, значи предимно таткото е плащал. Основната й специалност е била английска литература. Вижте, бих искал да си водите бележки. — Слоукъм и Милър хванаха писалки. Корд продължи: — Била е касиер на клуба по фолклор. В началото на семестъра е била доброволка в разнасяне на храна по домовете, но след два месеца се отказала. Работела по три дни седмично в канцеларията на декана по финансови въпроси.

— Този семестър е имала курс по френски, трета част. Преподавател й е бил Доминик Льофевър. Изучавала е „Гражданската война и сто години след нея“, с преподавател Рандолф Сейлс. „Съвременна литературна критика“, с Елейн Адлър-Блъм. „Чосър“, с Робърт… Остопович. Е, името е трудно за произнасяне. И още един предмет: „Връзката между психологията и литературата: деветнадесети и двадесети век“. Нейният учител тук, искам да кажа, нейният професор е бил Лион Гилкрист. Семинарът по същия предмет е бил при Брайън Оукън. И накрая, „Корените на натурализма“, при Чарлс Горни.

Корд се зачуди какво ли означават всички тези курсове. Самият Корд бе завършил сред по-добрите в своя випуск, защото колежът му бе с техническа насоченост. Той приключи набързо с материалите, които Кресги му бе донесъл и ги свърза с телбод. Бутна ги встрани.

— Извинете — обади се Кресги.

Корд вдигна поглед.

— Да?

— Просто исках да ви кажа, че проверих в поликлиниката. Не се е лекувала при лекар специалист и тази година е ходила там само веднъж. Трябвало да вземе антибиотици за бронхит.

— Не се е лекувала — повтори Корд. Фактът бе записан прилежно на картонче. Той не забеляза как Слоукъм и Милър се спогледаха.

— И още нещо — добави шефът на охраната, — отдел „Личен състав“ по принцип никога не назначава бивши престъпници. Затова, ако има такива сред персонала, значи те са скрили факта в своите автобиографии.

Евънс се обади:

— Тя явявала ли се е някога пред УДК?

Университетската дисциплинарна комисия. Кресги каза „не“.

— И така — рече Корд, надрасквайки набързо тези факти, — що се отнася до убийството, в около десет часа във вторник вечерта тя е била изнасилена и удушена, вероятно от човек, когото е познавала.

— Откъде разбрахте това? — попита Кресги и Корд го погледна раздразнено.

— Вижте какво… — започна Корд.

Евънс отговори на Кресги:

— Защото не е побягнала и защото той достатъчно се е приближил, за да я покори, без тя да се съпротивлява.

— Откъде знаете това?

— Ако се е съпротивлявала, щеше да има тъкан под ноктите й.

— От плат ли?

Слоукъм се изсмя. Евънс обясни:

— От кожа. Кожата на мъжа.

— Аха. — Кресги добави: — Но в такъв случай, ако го е познавала, той вероятно не е бил, ъ, нали разбирате, култов убиец.

Слоукъм изрече назидателно:

— Не е точно така, шефе. Голям процент от убийците при жертвоприношения познават своите жертви.

— О. Не знаех това.

Заседанието се изплъзваше от контрола на Корд. Той каза натъртено:

— Тук имаме много неизвестни. Възможно е мотивът да не е бил грабеж. А може и да е бил. Той може да се е уплашил, преди да вземе ценните й вещи.

Слоукъм се изсмя.

— Но тя е имала диамантено колие. Когато той е приключил с нея, можел е да го изтръгне просто ей така. — Той нагледно демонстрира късане на верижка от собствения си врат. — Не би отнело повече от две секунди.

— Каква е причината за смъртта според следователя? — попита Евънс.

— Така, както изглеждаше. Травматична асфиксия. Малки кръвоизливчета в очите. Счупена подезична кост. Нашият човек отначало е използвал ръцете си, после е довършил с тел или въже. Не намерихме никакво оръжие. Следователят каза, че мъжът е бил около трийсет сантиметра по-висок от нея. Не е бил много силен. Наложило му се е на няколко пъти да я стисне за врата. Направил го е отпред. О, и следователят предполага, че не е женен. Или пък сексуалният живот с жена му е бил зле.

— Защо? — попита Милър.

— Количеството на спермата. Вероятно не е правил секс от четири или пет седмици.

— В такъв случай значи искаш да кажеш, че е имал добър сексуален живот с жена си — обади се Джим Слоукъм.

Милър високо се изсмя; останалите, освен Корд, се подхилваха.

Корд погледна картончетата си и разстели някои от тях.

— Сега искам да съсредоточим усилията в четири направления. Първо, около търговския център и към шофьорите по шосе 302. Бих желал ти да се занимаеш с това, Джим. Това е трудна задача. Но шосето е доста натоварено и вероятно е имало хора, които са се прибирали у дома в около десет часа в онази вечер. — Корд надраска нещо върху едно картонче. — А, и провери дали някой е качвал стопаджии.

— Второ, Т. Т., мислех си дали ти не би могъл да се занимаеш с къщите около езерото.

Евънс кимна и Корд каза:

— Трето, двамата с Ланс ще установим приемна в колежа, където ще разговаряме със студенти и служители.

— Да, сър. — Дори седнал, Милър сякаш бе застанал мирно. — Какво точно…

— Ще обсъдим това по-късно. Искам ти да се обадиш в телефонната компания, за да откриеш какви разговори са били водени от общежитието между миналата събота и вторник вечерта.

Милър леко подсвирна.

— Кой знае колко студенти водят сума разговори, а?

— Сигурно — рече Корд. — И се нуждаем от заповед за обиск на спалнята в общежитието. Това е формалност, но трябва да подготвиш документите.

— Добре.

— И накрая искам всички отпечатъци, намерени около престъплението, да бъдат сравнени с тези на известни сексуални престъпници в окръга. Т. Т., дали ще можеш да съгласуваш това с вашата служба?

— Да. Ще поръчам копия на отпечатъците.

— Уинтън, предполагам, че вие там не вземате отпечатъци от студентите и професорите?

— Винаги съм мечтал за това, но не, не го правим.

Корд отново погледна записките си, понечвайки да каже нещо на Кресги, но се спря. Огледа лицата на всички.

— Стив каза нещо съвсем вярно. „Реджистър“ и Женският съюз наистина ще следят тази работа доста отблизо. Никакви разговори с репортери. Отпращайте всички към мен, Стив или шериф Елисън.

Съгласиха се с думите му.

Корд се обърна отново към шефа на охраната.

— Уредихте ли ни стая, Уилям? А, исках да кажа, Уинтън.

— В сградата на Студентския съюз. До кафетерията. Стая 121. Може да я задържите цялата седмица, следващата също, ако ме уведомите до петък.

— Благодаря.

Кресги се прокашля силно.

— Искаше ми се да спомена нещо. Тази сутрин минах с кола покрай езерото на път за работа. Спрях се да поогледам наоколо.

— В колко часа? — Корд усети предизвикателна нотка в собствения си глас. Щеше му се по-често да я прилага.

— В шест и трийсет. Тръгнах си в около седем.

— Видяхте ли някого там?

— Да, сър — енергично отвърна Кресги. — Имаше опъната палатка край пътя на четирийсет ярда от езерото. Нали знаете, от ония, които използват при спешни ремонти и…

— Снощи ги нямаше — каза Корд. — Настанили са се там в пет часа сутринта. Оправяли са някакъв кабел. Вече проверих.

— О — разочаровано рече Кресги.

— Видяхте ли някой друг?

— Не. — Той надникна в кожения си бележник. — Исках да повдигна един съвсем различен въпрос. Това, за което говорехме с вас и декана. За Сузан Биаготи.

Корд и Евънс си размениха погледи, но този път без да въртят очи.

— Коя е тази? — попита Милър. — Звучи познато.

— Студентка от Одън, убита миналата година.

— А, да.

По това време Корд беше в командировка за цял месец във Фредериксбърг. Случаят бе прехвърлен на Рибън и когато Корд се върна в Ню Лебънън, много следи вече бяха затрити. Изобщо не бяха заподозрели някого, камо ли да съберат доказателства за престъплението.

— Смятам да проверя нещата — рязко отвърна Корд. — Както казах и на декана.

— Имам собствен архив по случая — рече Кресги. — Ако искате, да ви дам копие от него.

Корд се усмихна неопределено.

— Ще ви уведомя, ако ни потрябва.

Докато пренареждаше листовете си, на пода падна найлоновата торбичка с изрезката, която бе намерил тази сутрин край езерото. Той се наведе и я вдигна. Изправи се. Коляното му не изпука. Коляно на трийсет и девет години, като пет от тях все пукаше. Той се запита дали случайно не се е излекувал. Подаде изрезката на останалите около масата.

— Ето още нещо, върху което трябва да помислим.

Всички загрижено се намръщиха, докато я четяха.

— Днес я пращам в Хигинс за анализ. Ако обаче не намерим никакви отпечатъци или в нечий джоб остатъка от вестника, от който е взета, мисля, че няма да ни помогне. Но е добре да се оглеждате около себе си и своите семейства. Известно ви е, че повечето заплахи от този род са просто идиотщини, но все пак човек никога не знае.

— Повечето заплахи ли? — попита Кресги. — Искате да кажете, че това често се случва?

Корд се поколеба и после рече:

— Всъщност никога не се е случвало.

Евънс вдигна поглед от бележката и я подаде обратно на Корд.

— Знам още нещо за този тип — обяви той.

— Какво? — попита Джим Слоукъм.

— Ами че момичето почти се виждаше откъм пътя, без дори човек да се взира. Защо онзи не я е завлякъл малко встрани, за да я скрие? И защо после се е върнал сутринта, за да остави тази бележка? Сякаш не го е било грижа дали някой ще го види. Това ми говори, че е доста куражлия.

Корд прибра торбичката.

— Куражлия — рече той. — Или луд. И в двата случая е проблем.

[1] Ню Лебънън — „Нови Ливан“. — Бел.пр. ↑

[2] „Среща с пресата“ — дискусионно телевизионно предаване по NBC. ↑

4.

Когато се прибираше вкъщи, Сара вече бе наизустила бележката, намираща се в джоба на полата й заедно с петте двайсетдоларови банкноти, в които бе увита.

Мила Сара,

Днес чух как се карахте с баща ти за училището. Знам, че той ще продължи да настоява да ходиш там. Искам да ти помогна. Аз съм като тебе, и двамата не обичаме училището. Трябва да заминеш. Избягай! Иди в Чикаго или в Сейнт Луис. Нищо друго не ти остава. Ще бъдеш в безопасност. Аз ще те потърся.

Твой приятел

Тази идея не бе нова за нея. Десетина пъти Сара бе мислила да избяга. Миналия март, седмицата преди контролното по аритметика, тя стоя цял час на автогарата, събирайки кураж да си купи билет и да замине при баба си, но накрая се уплаши и отчаяно разплакана се прибра у дома.

Да избяга…

Сара се спря на входа. Изправи се на пръсти и видя майка си във всекидневната. Бързо се наведе. От рязкото движение хартийката в джоба й прошумоля. Докато изчакваше майка си да излезе от стаята, тя измъкна парите и ги разгледа. Внимателно ги потърка, сякаш бяха вълшебни. После пак ги сгъна и ги пъхна обратно в джоба си.

Сара Корд, деветгодишна, не обичаше училището, играта на дама и развален телефон, домашните работи, играта „Нинтендо“, шиенето, готвенето, анимационните филми. Но тя страстно вярваше в магии и вълшебници и беше сигурна, че това послание е от един особен вълшебник, който от години я наблюдава. Той знае всичко и е добър, а и ето, тези пари — значи трябва да е доста богат.

Сара е хитруша. Тя ще стори точно това, което вълшебникът предлага. Със задоволство си помисли, че дадените от него пари сигурно ще й стигнат да обиколи половината свят, макар че вероятно тя ще последва съвета му и ще замине за Чикаго.

Входната врата се хлопна и шестте стъпала бяха изкачени с три скока, преди Даян да стигне до антрето.

Тя избърса ръцете си, докато вървеше към стълбите и се спря край закачалката и дървеното украшение — пате, носещо диня шапка и шал. Пооправи го разсеяно и извика:

— Скъпа! Сари?

Нямаше отговор.

След миг отново:

— Скъпа, ела тук долу.

Отвърна й слаб гласец:

— Сега ще се къпя, мамо. Ще сляза долу преди вечеря.

— Скъпа, обади се госпожа Бидърсън.

Тишина.

— Сара…

— Искам да се изкъпя, мамо. Може ли да поговорим по-късно? Моля те?

— Хайде, излез. Тя ми каза какво се е случило в училище.

Тази схватка продължи няколко минути. Даян бавно се промъкваше по стълбите към стаята на момичето. Вратата не се заключваше, но Даян не обичаше да нахлува в територията на децата си.

— Хайде, скъпа. Ще ми помогнеш да приготвя вечерята.

— Не искам! — пискливо отвърна Сара.

Тези думи показваха, че аргументите са изчерпани. Сега беше време за отстъпление. Без истерии, моля. Не така. Кризите на Сара изпълваха майка й с безсилна жал. Но от тях й докипяваше; неспособна да разбере кога Сара наистина изпада в паника и кога симулира, Даян неизменно отстъпваше.

Страхливка…

Телефонът иззвъня. Тя погледна към него.

— Добре, Сара. Ще говорим по-късно.

Влизайки в кухнята, Даян видя, че е пет часа следобед. Знаеше кой се обажда.

Беше омъжена за него.

Бил щеше да я пита за децата и как е преминал денят й, а после изведнъж смутено ще й каже, че трябва да работи до късно. Пак. От един месец той закъсняваше почти през ден за вечеря и на няколко пъти съвсем я пропускаше.

А сега бе дори по-зле: имаше разследване за убийство.

Тя си спомни дебелите черни букви на заглавието в „Реджистър“ и как краткото съобщение за горката мъртва студентка я изпълни със съжаление — заради самата нея, както и заради нещастните родители на убитото момиче. Знаеше, че ще вижда още по-рядко Бил, докато не хванат този тип.

Тя вдигна бежовия телефон.

Не беше мъжът й.

Отсреща се чуваха особени звуци, подобно на злокобната електронна музика, слушана от Джейми, за която често му се караше. Предположи, че се обажда някой от неговите приятели.

— Домът на семейство Корд — учтиво каза тя.

— Госпожа Корд ли е? — Гласът беше висок като на тенор, но сякаш по-гладък и по-уверен от юношески. Тя познаваше всички приятели на Джейми, а този й звучеше непознато.

— Да. Кой се обажда? Бихте ли намалили тази музика?

Музиката позаглъхна.

— Вие ли сте майката на Джейми?

— С Джейми ли искате да говорите?

— Обаждам се от гимназията. Аз съм консултант и отговарям за раздела на първокурсниците в годишника на училището и — наистина неприятно, но сме изгубили един свитък с биографиите на някои от учениците, нали разбирате. Закъснели сме много със сроковете и затова се обаждам и попълвам формулярите по телефона.

— Ами Джейми ще се прибере след около два часа.

— А вие не бихте ли ми дали малко информация за него?

— Ами не знам… — отвърна Даян. Знаеше какъв риск поемат майките, ако вземат решения вместо своите синове тийнейджъри.

— Днес е последният ден, когато можем да предадем нещата за печат.

— Какво искате да узнаете?

— Кой е учителят му в занималнята?

Това изглеждаше съвсем безобидно. Тя каза:

— Май че е господин Джесъп.

— Тренира ли в някакъв отбор? — попита консултантът.

— По борба. Тренира и гимнастика, но не се състезава. А догодина ще се заеме с триатлон.

— Триатлон. Значи е колоездач?

— Почти не слиза от колелото. Ако може, би се придвижвал с него и до кухненската маса.

Момчето високо се изсмя на вероятно глупавата според него шега. После попита:

— Какъв велосипед има?

— Италиански. С петнайсет скорости. Не си спомням марката. Важно ли е?

— Не, мисля, че не е. В какви кръжоци участва?

— В природонаучния и латиноамериканския. Известно време беше и във фотоклуба, но го напусна, за да има повече време за тренировки. Вижте какво, той ще може ли да хвърли поглед на всичко това?

— Всъщност не. Утре ще го печатаме. Но той не би искал да има празно място под снимката си, нали?

— Така е, предполагам.

— Кои са му любимите музикални клипове?

— Нямам представа.

— Любимият му филм?

— Не бих могла да кажа.

— А предпочитани групи?

— Групи ли?

— Музикални състави?

Даян се смути от незнанието си. Тя рязко каза:

— Бихте ли почакали за миг? — Остави телефона и изтича до стаята му. Грабна цял куп касети и се върна бързо в кухнята. Прочете заглавията по телефона: — Том Пети… Ами, Пол Маккартни — него го помня, разбира се.

— Аха.

— После „U2“ и „Metallica“, „Ice Cube“ и „Run DMC“, каквото и да значи това. Има и три касети с групата „Geiger“. Предполагам, че те са от Германия.

— Всички знаят „Geiger“.

Е, съжалявам…

Тя продължи:

— Не знам дали тези са му любимите. Той има много касети.

— Може ли да ни кажете любимия му цитат?

Няма начин.

— Май там ще има празно място.

— Мисля, че не е важно. Много ми помогнахте, госпожо Корд.

— Кога излиза годишникът?

— Скоро. Може би лично ще донеса този на Джейми. — Гласът малко позаглъхна. — Бих искал да се запозная с вас.

Даян се разсмя, но тихичко; разбираше деликатната юношеска гордост.

— Е, ще ми бъде приятно.

Да те сваля гимназист! Може и да ти е останало нещо от стария чар — макар и само в гласа ти.

Когато получи бележката, той тъкмо разказваше:

— Фразата, използвана от някои войници, била: „хоризонтално освежаване“. Медицинските регистри ни показват, че в разгара на войната почти десет процента от федералните войски са страдали от някаква венерическа болест…

Заместник-деканът Рандолф Ръдърфорд Сейлс взе листчето от асистента. Той позна изящните драскулки на декан Ларъби, така характерни за нея, както и безапелационните й слова, призоваващи го незабавно да отиде в кабинета й.

Настъпи тишина. Той усети, че се е втренчил някъде извън листчето, в едно мастилено петно върху катедрата.

— … Във Вашингтон, откъм югоизточната страна на „Пенсилвания авеню“ били разположени десетки публични домове — място, където, мисля, че се намират канцелариите на доста конгресмени…

Сейлс бе в типичната си поза: подпрял се с две ръце на катедрата, надвесен напред. Сейлс поддържаше класически професорски вид, размъкнат, разсеян, облечен в туид, като парадираше с този стил напук на изисканата конфекция на „Брукс Брадърс“ (излязъл от мода на Уолстрийт, но актуален в Кеймбридж, Хайд Парк и Мичиганския университет). Имаше жълтеникава коса, оставена буйно да расте, и щом някой кичур паднеше върху лицето му, се усмихваше като завеян учен, какъвто никога не е бил.

— … И още по-удивително, документирани са стотици случаи на жени, които, преоблечени като войници, са обикаляли между мъжете, за да доставят сексуални услуги срещу заплащане. Може би оттук е възникнал изразът „военна повинност“…

Тези пикантерии звучаха лекомислено, но студентите, които се бяха редили на опашка от шест часа сутринта в деня на записването, за да бъдат включени в курса по „Гражданската война и сто години след нея“, ги обичаха. Сейлс се бе трудил упорито, усъвършенствайки лекторските си умения. Нищо не бе така важно за него, както предаването на знания. Той бе назначен на постоянна длъжност на трийсетгодишна възраст, две години след публикуването на докторската му дисертация и една година след като книгата му „Икономиката на свободата“ получи ласкави отзиви в „Таймс“ и започна своето рекордно шестмесечно класиране като номер едно в препоръчителния списък на Националната асоциация на историците.

— Докато войната, за която янките и републиканците искрено вярвали, че няма да трае и шест месеца, се проточвала все повече и повече, моралните устои на подчертано протестантските и предимно евангелистки армии съвсем се прокъсали…

По-проблематична беше втората длъжност на Сейлс като заместник-декан, която никак не му се нравеше. Но той бе достатъчно вещ, за да знае, че не може да оцелее завинаги без бремето на административните задължения, и доста борба бе водил, за да преодолява опърничавите академични вътрешни ежби. Нещо повече, научната му област бе Гражданската война и нима имаше по-добра метафора от това за хората в един колеж? Той бе като Грант[1], повел войски, преследвайки една тайфа от весели генерали — тоест студенти — които твърде много пиеха и развратничеха (или които шумно ругаеха пиянството и разврата), докато той някак си успяваше да води война. И подобно на Грант, Сейлс случайно зае високия си пост в най-трудното време в историята на това заведение.

— … Но едва след решителните два разгрома — при Гетисбърг и Виксбърг — войските на Юга прегърнали с жар сектантството на фундаментализма…

Топъл пролетен ветрец нахлу през огромните прозорци на залата, които бяха толкова високи, че можеха да бъдат отваряни и затваряни само чрез дванайсетфутов прът. Аудиторията беше наполовина празна. Сейлс се почуди каква е причината за слабото посещение и погледът му падна на едно определено празно място, заобиколено от цяла група други празни места.

А, да, панихидата.

Той нямаше сили да отиде на нея. Тук беше единственото място, където изобщо можеше да бъде.

Камбаната — не електронен вопъл, а старомодно хлопване по стомана — започна да бие и Сейлс освободи студентите. Той остана на катедрата, докато всички се разотидат, и отново прочете бележката на декана. После и той излезе, потегляйки към администрацията по широкия тротоар, от едната страна на който бяха сградите на колежа, а от другата се намираше квадратният вътрешен двор от пет акра.

На втория етаж влезе в голямо преддверие. Там седеше само секретарката, с която доста отдавна бе имал любовна връзка. Смътно си спомняше гърди, приличащи на тлъсти палачинки.

— О, чухте ли? Професоре? Една студентка е била…

Без да отговори, той кимна и мина край нея към просторния вътрешен кабинет. Затвори вратата и седна в едно от тъмночервените кожени кресла срещу бюрото на декана.

— Ранди — рече тя, — имаме страхотен проблем.

Той забеляза, че ръката й е върху тазсутрешния „Реджистър“. Материалът за убийството бе ограден с кръгче и над заглавието бе написано: „Декан Ларъби. За ваше сведение“. Той погледна към снимката на Бил Корд, а после отново вдигна очи към декана.

— Тя беше в моя курс — рече Сейлс.

Декан Ларъби кимна, без да очаква друго обяснение. Тя затвори обемистия том, който в момента четеше — изглеждаше по-скоро нещо юридическо, отколкото научно — и го бутна встрани. Пръстите й поглаждаха ръбовете на пурпурния камък на лявата й ръка.

— Говорила ли си с полицията? — попита Сейлс.

— Какво?

— Полицията?

Тя отвърна раздразнително:

— Да, имаше един детектив. Всъщност, този човек. — Кимна към вестника. — Искаше да знае всичко за момичето Гебън.

Момичето Гебън.

Сейлс, чиято интелигентност, подобно на много професори, представляваше предимно памет, си спомни точно как деканът го бе поздравила преди малко и попита:

— Какъв проблем? Какво друго казаха от полицията?

Момичето Гебън. Студентски номер 144691.

— От полицията ли? Не говоря за това — рече тя. — Има нещо сериозно. Току-що се срещнах с хората от Прайс Уотърхаус. Няма никакви суми за превеждане.

— Какво искаш да кажеш? — Сейлс беше потресен от шока. Образът на Джени Гебън изчезна от съзнанието му.

— Абсолютно никакви.

— Но този семестър щеше да има активно салдо — прошепна той. — Смятах, че сме се справили.

— Е — рече тя сприхаво, — няма пари.

О, как я ненавиждаше. Тя му бе казала, бе обещала, че ще има пари. Шокът отстъпи на буря от гняв. Той преглътна и погледна през прозореца към затревения двор, чиито алеи бе пресичал може би десет хиляди пъти.

— Просто парите ги няма.

— Какво ще правим? — В гласа му прозвуча паника. — Можем ли да позакърпим нещата?

— Да позакърпим ли? — На лицето й се появи усмивка, ала тя бе жестока и той си помисли, че физиономията й прилича на злобна костенурка. — Ранди, без тези пари колежът ще бъде закрит.

— Какво стана с тях? Трябваше да имаме два милиона и половина.

Тя тръсна глава при този въпрос, на който самият той знаеше отговора. Защо един колеж губи пари? От десет години университетът Одън се държеше на ръба на банкрута. Конкуренция от по-евтини държавни и търговски колежи, намаляване на младежта в студентска възраст, непрекъснато повишаване на заплати и разходи…

— Това убийство ще насочи вниманието към колежа и неговите проблеми. Това е последното, от което имаме нужда. Не сега. Не можем да си позволим отлив на младежи, ако родителите им започнат да ги местят от нас. И, за бога, не ни трябват публикации за училището в пресата. — Тя не погледна към „Реджистър“, но пръстите й разсеяно почукваха по мрачното заглавие.

Сейлс каза студено:

— Смъртта й бе съвсем ненавременна.

Деканът не схвана иронията. Тя попита:

— Дали някой знае за нашето споразумение?

Дълга тъмна коса. Тя често падаше над едното око. Кое? Дясното й око. Беше невероятно страстна. Момичето Гебън. Студентски номер 144691. Възкликваше при мириса на горски есенни листа.

— Дали някой знае? — замислено каза той. Не, вече не и тя. Сейлс поклати глава.

Деканът стана и отиде до прозореца. Беше с гръб към него. Имаше масивна фигура, жилава и силна; това беше просто трогателно — с онази строгост и тежест, която човек очаква при летците и хирурзите. Едра и строга жена, с остра коса, с подпухнали очи от борби с несправедливости, само донякъде причинени от самата нея.

Джени Гебън. Която обгръщаше члена му с издадените си зъби и го дразнеше нагоре-надолу по набъбналата кожа.

Която не можеше без подсказване да анализира европейските мотиви зад външнополитическите отношения в Гражданската война, но която притежаваше далеч по-трайния талант да притиска коленете си в кръста на Сейлс и забивайки острата си пета право в ануса му, да притяга таза му плътно до нейния.

Студентски номер 144691.

— Ранди, можем да очакваме финансова ревизия към средата на юни. Ако не събереш три милиона и шестстотин хиляди долара в брой дотогава…

— Как мога аз да намеря толкова много пари? — Усети с неприязън как собственият му глас се изостря до хленч, но просто не успя да го избегне.

— Ти ли? — попита тя. Декан Ларъби потърка пурпурния камък по полата си и вдигна поглед към Сейлс. — Мисля, че това е съвсем ясно, Ранди. Ти по-добре от всеки друг знаеш какво е заложено на карта, ако не намериш тези пари.

Идеята й дойде от едно телевизионно филмче.

Там се разказваше за тринайсетгодишно момиче, а майката и вторият баща го мразеха. Веднъж го заключиха вкъщи и отидоха някъде да играят комар, а момичето избяга, като скочи от един прозорец и после се метна на товарен влак за Ню Йорк.

Сара затвори крана на ваната, в която, макар и пълна с гореща вода и ароматна пяна, тя не се къпеше, както бе казала на майка си. Преди това бе изтичала горе и след като взе набързо душ, се облече. Сега беше по тениска, анцуг, маратонки и найлоново яке — дрехите й за път — и слушаше как майка й приготвя вечерята на долния етаж.

Във филма, когато момичето пристигна в Ню Йорк, то живееше на улицата и трябваше да яде хляб, изхвърлен на боклука, пушеше цигара и точно когато онзи голям тип се канеше да го заведе в своя апартамент и да му направи нещо, какво точно Сара не разбираше, майката на момичето се появи и го прегърна, заведе го вкъщи и изхвърли втория баща. И после показаха един телефонен номер, на който можеш да се обадиш, ако знаеш за някакви бегълци.

Ама че глупав филм — все едно че гледаш реклама за разни закуски. Но той решаваше един голям проблем за Сара, защото й показваше как да спести всички пари на вълшебника и въпреки това да стигне до Чикаго.

Мислеше си за онзи влак.

В Ню Лебънън нямаше влакове. Но имаше камион. Той бе голям, приличаше малко на влак и минаваше край къщата им всеки следобед. Камионът имаше отзад платформа, за която тя мислеше, че може да се хване, и той минаваше край къщата им доста бавно. Лесно можеше да се качи на камиона и да седне отзад. Когато спреше някъде за през нощта, тя ще попита шофьора къде да намери друг камион, който отива в Чикаго.

Сара приготви своята раничка „Барби“. Взе касичката си, джинси, фланелки, чорапи и бельо, четка и паста за зъби, пола и блуза, своя уокмен и дузина книги на касети. Разбира се, Редфорд Т. Редфорд, най-умното мече на света, ще пътува с нея. И взе някои неща от тоалетката на майка си. Червило, грим, лак за нокти и един чорапогащник.

Сега беше пет и половина. Камионът обикновено минаваше край къщата в около шест. Сара закрачи из стаята. Изведнъж осъзна, че баща й ще й липсва. Започна да плаче. Ще й бъде малко мъчно и за брат й. Помисли си, че и майка й ще й липсва, но не бе сигурна. После си спомни как вълшебникът й казва: „Ще се грижа за теб“ и се сети за училището.

Сара спря да плаче.

Тя отвори прозореца, който гледаше към задния им двор. Метна раничката долу и чу как издрънчаха монетите в касичката. Измъкна се навън, провесвайки се от перваза с притисната буза до стената, после се пусна и тупна върху меката почва.

[1] Ю. С. Грант — генерал и герой от Гражданската война в САЩ, по-късно станал и президент. — Бел.пр. ↑

5.

Докато затваряше телефона, Брайън Оукън усети едно противоречие, представляващо истинска философска загадка. Оставяйки черната слушалка, Оукън си мислеше: Той няма никакво право да ми говори по този начин. Но в следващия миг: Той има всякакво право да ми говори по този начин.

Оукън бе върлинест като каубой и лицето му се скриваше от черната брада, прораснала неравномерно по бледата му кожа. Тъмна, намазана с брилянтин коса бе провиснала над ушите му като безформена барета. Седеше в малката си преградена стаичка, гледаща към вътрешния двор на колежа, все още стиснал слушалката, и си мислеше: Той няма право, защото като човешко същество аз заслужавам съответното уважение и взаимно зачитане. Джон Лок. Той има цялото право, защото е шеф и може да прави каквото си иска. Николо Макиавели плюс Брайън Оукън.

Той имаше предвид Лион Гилкрист, професора, за когото Оукън работеше. Когато Гилкрист дойде в Одън преди две години, тълпата нетърпеливи аспиранти, търсещи работа като асистенти, напълно го игнорираха. Предхождаше го репутацията му от Източните щати — саможив, с противен характер, без какъвто и да е интерес към университетските спортове, политиката или управлението. Докато това отблъскваше повечето аспиранти, то дори още повече му повишаваше цената за Оукън, който бе заинтригуван както от личността на Гилкрист, така и от ума му.

Всякакви следи от съмнения спрямо професора изчезнаха, когато Оукън прочете „Инстинктивните импулси и литературата“. Книгата промени живота на Оукън. Той я чете цяла нощ, прелиствайки нетърпеливо дебелия том. Свърши я точно в три и десет следобед и преди часовникът да удари четири, той вече седеше в кабинета на Гилкрист, нахално настоявайки Гилкрист да го вземе, за да води семинарите на прочутия му курс по психология и литература.

Гилкрист му зададе няколко елементарни въпроса по предмета, отегчи се от отговорите на Оукън и му затвори устата като незабавно го взе на работа.

Почти също толкова скоро Оукън съжали за решението си. Професорът се оказа още по-саможив, странен и хаплив, отколкото се говореше. Беше нарцисист и безцеремонен, Брайън долавяше това (подобно на Гилкрист, той също имаше две специалности: психология и английска литература). Брайън го отбягваше и се налагаше да импровизира своите преподавателски похвати подобно на лекар, разработващ нови антибиотици срещу особено опасни видове бактерии.

Беше невъзможно Гилкрист да бъде надхитрен. Оукън не се изненада, разбирайки, че той е по-лукав, отколкото изглеждаше и че още в началото бе усетил домогванията на Оукън към своята длъжност. Но до момента, след два семестъра на непрекъснати маневри, макар и без открита борба, Брайън Оукън, изискан, мрачен, много способен, непоносима рожба на Асоциацията по съвременни езици, Брайън Оукън не бе получил нищо друго, освен рани от схватките със своя академичен наставник.

Например днес, телефонният разговор.

Миналата седмица професорът бе заминал за Сан Франциско, за да чете доклад на Конференцията по поезия в Бъркли и се очакваше да се върне тази вечер, навреме за утрешната си лекция. Гилкрист обаче се обади, че ще остане още една седмица за научни изследвания в университета на Сан Франциско. Той грубо заяви на Оукън да намери друг професор, който да изнесе утрешната му лекция.

Темата беше „Джон Бериман: Самонараняването и самоубийството през погледа на поета“. Оукън считаше себе си за специалист по Бериман и горещо се надяваше да изнесе тази лекция. Но Гилкрист го бе усетил. С оскърбителна насмешка той нареди на Оукън да намери редовен професор. Бе използвал тази фраза. Редовен професор, болезнено напомняйки за това, което Оукън не беше. Оукън се съгласи, показвайки среден пръст на телефона. Когато затвори телефона, му хрумна онази интересна философска дилема.

Оукън сега крачеше — доколкото можеше да стори това в малката задръстена стаичка. Докато умът му скачаше назад, криволичейки във времето, той осъзна, че си представя смътни сцени от викторианска трагедия (Чарлс Дикенс бе изнасял лекция точно в тази сграда като част от американската си обиколка през 60-те години на миналия век, факт, който Оукън бе открил и който много ценеше), но образът в съзнанието му не бе от книгите на Дикенс; това бе на момиче в бяла нощница на волани, чиято дълга коса се разливаше като тъмна вода по възглавницата. Момиче с бледо лице. Отпусната, полуотворена уста, разкриваща очарователно издадени зъби. Извити навън устни. Затворени очи. Казваше се Джени Гебън и беше мъртва.

Откакто бе завършил в Йейл, за Брайън Оукън имаше само един кратък момент, в който той изобщо се бе усъмнил, че ще стане Нобелов лауреат. Съществуваше известна неяснота по отношение на това, дали ще спечели наградата за документалистика — с някакъв страхотен анализ, като например на връзката между натрапчивото влечение на Йейтс[1] към Мод Гон и неговото изкуство. Или пък би могъл да публикува цяла поредица от ефектни, неспокойни романи „а ла Ъпдайк“, изпълнени с шантави герои и сложна смесица от метафори и диалектна реч. И едното, и другото беше чудесно. Едва на двадесет и седем години, на косъм от докторската си степен, Брайън Оукън чувстваше превъзходството на своето академично съвършенство.

Той също така вярваше, че прекрасният му мозък се нуждае от повече жизнен опит. И както много аспиранти той вярваше, че жизнен опит означава чукане. Възнамеряваше да изпълни следващите пет години с толкова студентки, колкото можеше да издържи в леглото и доколкото можеше да ги изтърпи след това. Накрая щеше да се ожени — за умна жена, която ще бъде достатъчно непретенциозна, за да му остане напълно предана. Сватбата щеше да стане малко преди прекрасните шведски момичета да го събудят в Стокхолм в утрото на тържественото му награждаване.

Но тия мечти бяха разстроени от една личност.

Джени Гебън бе любопитен екземпляр. Когато за първи път прочете името й, той се запъна. Умът му го подведе и той прочете името погрешно. Стори му се, че е написано Джени Герхард, една от трагичните героини на Теодор Драйзър, подробно разглеждана от професор Гилкрист в прочутия му труд, в който той правеше психоанализа на Драйзър. Оукън бе погледнал към Джени в аудиторията и бе задържал погледа си за момент. Той знаеше как да гледа жените. След това обясни грешката си. Няколко студенти закимаха самодоволно, за да го впечатлят с познанията си по натуралистична литература.

Джени удостои Оукън с отегчен поглед и безочливо отвърна, че никога не е чувала за своята почти съименничка.

Той я покани да излязат три дни по-късно, истински рекорд по въздържаност.

В университет като Одън, разположен в градче с два киносалона, неуместните връзки не могат да се развиват както в някой анонимен град. Оукън и Джени прекарваха времето си, разхождайки се из гората или отивайки с кола до каменоломната. Или прекарваха нощите в нейната стая или неговия апартамент.

Той се бе увлякъл до издигане в култ. Откъде идваше това бурно привличане? Джени нямаше никакви художествени наклонности. Тя не бе особено интелигентна, беше посредствена студентка със стабилна представа за художествена стойност (това означаваше, че трябваше да й се каже кое е важно и кое не). Той бе поразен от нейната ограниченост. Когато пресмяташе какво обича в нея, списъкът се оказваше твърде незначителен: начинът, по който тя закриваше уста с нежната си ръка при сцени на насилие във филмите, издаването на леки гърлени звуци при вида на звездите в студеното пролетно небе, начинът, по който тя свиваше рамо, за да смъкне атлазената презрамка на сутиена, без да използва ръцете си.

Разбира се, той силно обичаше някои страни на Джени Гебън: нейните идеи, когато се любеха, да пробва „нещо по-различно“. Дали той изпитва удоволствие от болка? Дали би могъл, молеше го тя, да пъхне пръста си в нея, не, не, не в моето „котенце“, моля те, да, там, до края… Дали му харесва докосването на коприна, на женско фино бельо? И тя завързваше черен тънък чорап плътно около тестисите му и го поглаждаше, докато той не се изпразнеше, мощно и болезнено, върху пълната й шия.

На няколко пъти тя го обличаше в една от нощниците си и тогава той свършваше в нея само за секунди след бурно проникване.

Такива бяха особеностите на тяхната връзка и въпреки обхваналата го силна страст, Оукън знаеше, че не бива да разчита много на тях. Не и когато Джени Гебън е твоя любовница. Гърлените звуци и стоновете бяха придобили твърде голямо значение за него. Той неудържимо се сгромоляса.

Една нощ стигна дотам, че й изтърси предложение за женитба. И тя, недостатъчно интелигентна, елементарна личност, изведнъж го обгърна с ръце по ужасяващо майчински начин. Тя поклати глава и каза: „Не, сладурче. Не това ти се иска“.

Сладурче. Тя го нарече „сладурче“. Това го съсипа.

Той побесня. Искаше само Джени. Облизваше устните с език и усещаше нейния вкус. Това беше доказателство, това беше метафората: той я жадуваше. Заплака пред нея, докато тя го гледаше със зрял поглед, наклонила съчувствено глава. Той избъбри позорен поток от думи: готов бил да върши каквото тя поиска, да си намери работа в частния сектор, да работи за комерческо списание, издържащо се от реклами, да редактира… Изля цялата евтина мелодрама от посредствената литература.

Брайън Оукън, блестящ учен, занимаващ се с езотеричното преплитане на психологията с литературата, ясно схвана какво всъщност представлява това натрапчиво завладяване. Затова не се изненада, когато, само в един миг, любовта се превърна в омраза. Тя го бе видяла уязвим, бе го утешавала — именно тя, единствената жена, която някога му е отказвала — и той я възненавидя.

Дори сега, месеци след тази случка, един ден след убийството й, Оукън чувстваше неудържим гняв към нея заради превзетата й майчинска снизходителност. Той вече се бе върнал по пътя към Нобеловата награда, да. Но тя бе разклатила устоите на неговата натура. Той не можеше вече да се владее и емоционалните му изблици излизаха от релсите, подобно на занасяща се кола върху заледен сняг. Мразеше я заради това.

О, Джени, какво направи с мен?

Брайън Оукън сплете длани и зачака треперенето да отмине. То не престана. Пое дълбоко дъх с надежда сърцето му да се успокои. Никакъв ефект. Помисли си, че ако Джени Гебън бе приела предложението му, неговият живот щеше да бъде съвършено различен.

Миризмата в коридорите подсказваше нещо временно: миризма на евтина боя. На дървени стърготини. На освежители за въздух и ароматизатори, прикриващи дъха на спарени чаршафи. Стените бяха зелени, а линолеумът бе сив на малки точици.

Бил Корд почука на вратата. Никакъв отговор.

— Госпожица Роситър? От шерифството съм.

Отново почукване.

Може да е отишла в Сейнт Луис за погребението.

Той се огледа наоколо. Коридорът беше празен. Натисна дръжката и отвори вратата.

Усети как някакъв мирис го обгръща. Силният парфюм на Джени Гебън. Корд веднага го позна. Той вдигна ръката си и подуши същия аромат — остатък от шишенцето, което беше върху домашната й тоалетка.

Корд се поколеба. Това не беше място на престъпление и студентите в общежитията си запазваха правото на неприкосновеност и бе нужно съответно разрешение. Той трябваше да разполага със съдебно разпореждане дори само за да влезе в стаята.

— Госпожица Роситър? — извика Корд.

След като не последва отговор, той влезе вътре.

В стаята на Джени и Емили имаше известна симетрия. На две противоположни стени бяха разположени библиотечни шкафове и огледала. Леглата бяха успоредни едно на друго, но бюрата бяха обърнати под различен ъгъл — вдигайки очи от учебника си, едното момиче би поглеждало през прозореца към паркинга; другото би зяпало към табло с разни бележки. На едното легло се мъдреше пухкаво зайче.

Корд се обърна към заеманата от Джени част. Един бегъл поглед не подсказваше нищо особено. Книги, тетрадки, учебни принадлежности, плакати, сувенири, семейни снимки (Корд забеляза поразителна прилика на малката Джени със Сара), гримове, ролки за коса, дрехи, хартийки, пакетчета дребни лакомства, шампоани, лосиони. Тънко бельо с пастелен цвят се сушеше на бяло въженце. Плакат на U2, купчинка от касети, стереоуредба с пукната пластмасова повърхност. Голяма кутия с кондоми (латексови, отбеляза си той, а не от агнешка кожа като намерения на местопрестъплението). Дрехи за хиляди долари. Джейн бе педантична домакиня. Държала бе обувките си в малки зелени кутии.

Корд забеляза снимка на две момичета: Джени и момиче с кестенява коса и изящна красота. Емили? Дали беше същото момиче на една от снимките върху стената на Джени в дома й? Корд не можеше да си спомни. Бяха се прегърнали и гримасничеха пред обектива. Техните коси, едната черна, а другата кестенява, се бяха слели помежду им и изглеждаха като обща сянка.

Шумен смях от горния етаж му напомни, че е влязъл тук без разрешение. Той остави снимката и се насочи към бюрото на Джени.

Той изкачи нанагорнището по шосе 302 точно пред дома си.

Корд бе глобявал шофьори неведнъж за превишаване на скоростта почти до шейсет мили в тази отсечка. Беше права, със знак за ограничение до двайсет и пет, след дълъг участък при петдесет мили в час, затова хората трудно можеха да бъдат обвинявани за превишаването, мислеше си Корд. Но тази права отсечка беше пред неговата къща, където си играеха неговите деца. Когато нямаше настроение за глоби, той просто паркираше служебната си полицейска кола в алеята така, че да се вижда отдалече и така караше темпераментните шофьори да намаляват чувствително скоростта и да оставят по асфалта следи от спирачки.

Давайки добър пример, Корд натисна спирачка, после даде мигач и сви по алеята. Паркира полицейската кола до своя форд пикап, който бе купен на старо, но с навъртени само шейсет и седем хиляди мили. Той слезе от колата и помаха на Джейми, който беше в гаража и се занимаваше с колелото си. В неговите ръце то изглеждаше като лека играчка.

Момчето имаше светла кожа и бе мършаво, ала силно и жилаво. Джейми тренираше мускулите си постоянно, без да се стреми обаче към натрупване на голяма маса. Той махна в отговор на баща си и се запъти към задния двор, където щеше да постави топка за тенис върху билото на покрива и да се мъчи да я докопа с какви ли не клупове. Изражението на лицето му беше същото, над което Корд се бе чудил повече от година, докато най-сетне се сети, че е като на Даян — уравновесено, внимателно и съсредоточено. Той се гордееше със сина си — спокоен и сговорчив, ревностен член на училищния отбор по борба, много добър ученик, без особено да се старае, добър по английски, биология и математика, секретар на научния клуб.

Корд вярваше, че синът му ще стане като Гари Купър.

Минавайки през обработената почва в задния двор, Корд включи пръскачката и тя започна да накисва разкаляния участък, за който пакетът със семе, засадено преди четири седмици, обещаваше буйна зеленина за след шест седмици. Около минута той наблюдаваше въртенето на пръскачката и после се отправи към къщата, разположена на различни нива, яркожълта и с алуминиева обшивка. Корд имаше един акър парцел, целият в трева (или скоро щеше да стане, както го уверяваха), прекъсвана тук-таме с хвойнови храсти и фиданки, които след петдесет години щяха да станат достолепни дъбове. Откъм север имотът граничеше с ивица земя на действаща кравеферма, зад която започваше гора. Всички парцели наоколо — със скромни къщи на различни нива или в колониален стил от миналия век, бяха подобни на неговия и се намираха край шосе 302.

Той дочу пухтенето на дизелов двигател. Шофьорът на камион, влачещ огромен контейнер, започна да сменя предавките, докато изкачи височината на шосето, вероятно точно с посочената на знака скорост. За момент Корд проследи с поглед величествения камион и след това тръгна към къщата.

Някакво раздвижване му се мярна встрани и все още усмихнат, той погледна към ъгъла на двора. Нещо се показваше от храстите в посока към шосето. Куче?

Не!

— Сара!

Дъщеря му се изправи и го погледна панически — като сърна, зърнала ловец. Тя се обърна и стремително побягна към камиона, чийто шофьор изобщо не виждаше момичето.

— Сара, спри! — извика изумен Корд. — Не! — Той хукна след нея.

Тя пищеше от ужас и бягаше, като се препъваше и размахваше в паника ръце. Насочваше се точно към мощните задни гуми на камиона, високи колкото самата нея.

— О, скъпа, стой! Моля те! — задъхано викаше той, тичайки с всички сили. От портупея му изпадаха флакон със сълзотворен газ и скоростомер, а белезниците го удряха по гърба.

— Остави ме! — изпищя Сара и се хвърли към гумите на камиона.

Тя пусна раничката си и обезумяло спринтира към камиона. Сякаш се стремеше да скочи право в огромните трещящи колела, които мятаха камъчета във въздуха след ремаркето.

Сара бе почти на три фута от гумите, когато Корд я сграбчи. Двамата се строполиха един върху друг на мръсния банкет докато камионът ги отминаваше с тътен, без шофьорът изобщо да разбере каква сцена се бе разиграла.

Сара врещеше и риташе. Уплашен, Корд застана на колене и я разтърси за раменете. Вдигна ръка към нея. Тя пищеше от ужас.

Той изкрещя:

— Какво правиш! Какво правиш? — Корд, който само веднъж бе наплескал Джейми, а Сара нито веднъж през целия им съвместен живот, отпусна ръката си. — Кажи ми!

— Остави ме на мира!

Даян тичаше към тях.

— Какво е станало? Какво е станало?

Корд се изправи. Паниката отмина, но на нейно място се появи горчивината от предателството. Той отстъпи назад. Даян коленичи и обгърна детето. Тя пое дъх за гневна тирада, но се спря, виждайки отчаянието в лицето на своето момиченце.

— Сара, ти бягаше ли? От къщи ли бягаше?

Сара изтри сълзите и носа си с ръкав. Тя не отговори. Даян повтори въпроса. Сара кимна.

— Защо? — запита баща й.

— Защото така.

— Сара… — започна строго Корд.

Малкото момиче сякаш трепна.

— Не съм виновна. Вълшебникът ме накара.

— Вълшебникът ли?

— Слънчевия човек…

Това беше един от въображаемите приятели, с които Сара си играеше. Корд си спомни, че тя го измисли, след като семейството бе на погребението на баща му и свещеникът вдигна ръце към слънцето, говорейки за „душите, възнасящи се в небесата“. Това беше първият сблъсък на Сара със смъртта и на Корд и Даян не им се щеше да премахнат този явно дружелюбен дух, който тя си бе създала. Но през изминалата година, за все по-голямо неудоволствие на родителите й, момичето го споменаваше все по-често.

— Той накара Редфорд Т. Редфорд да отлети в гората и ми каза…

Гласът на Даян се разнесе из целия двор.

— Стига вече с тия глупости, чуваш ли ме, млада госпожице? Какво си направила?

— Оставете ме на мира. — Малката устичка бе стисната заплашително.

Корд каза:

— Всичко ще бъде наред, скъпа. Не се безпокой.

— Няма да се върна в училище.

Даян прошепна с тих, заплашителен глас:

— Никога повече не прави това, Сари, разбра ли? Можеше да загинеш.

— Не ме интересува!

— Не говори така! Никога повече не говори така! — Пронизителните гласове на майка и дъщеря се различаваха само по височина.

Корд докосна ръката на жена си и поклати глава. А на Сара каза:

— Всичко е наред, скъпа. Ще разговаряме по-късно.

Сара се наведе, вдигна раничката си и тръгна към къщата. С израз на безкрайно съжаление тя погледна назад — но не към пребледнелите лица на родителите си, а към шосето, по което без нея се отдалечаваше бързо сребристият камион.

Те стояха в кухнята неловко, подобно на любовници, които неочаквано трябва да обсъдят делови въпроси. Без да го поглежда, Даян му разказа за днешното премеждие на Сара в училището.

— Не искаше да ходи днес. Върнах я с колата тази сутрин и я заставих. Май не трябваше да го правя — разкаяно рече Корд.

— Разбира се, че е трябвало. Не бива да я оставяш така да се измъква, Бил. Тя ни използва.

— Какво ще правим сега? Взема ли си хапчетата?

— Всеки ден. Но ми се струва, че те не помагат. Май само й разстройват стомаха. — Тя махна неопределено към предния двор. — Не мога да повярвам, че го направи. Боже мой.

Корд си мислеше: „Защо сега? С това разследване и всичко останало, защо точно сега?“ — Той погледна през прозореца навън към малкия велосипед на Сара, изправен на спомагателните колела, в пастелнозелено, от чието гумено кормило трогателно висяха пъстри ленти. Той си представи Джейми и неговия скоростен бегач, с който профучаваше безстрашно и стремително като на мотокрос. Сара все още не можеше да кара своето велосипедче без спомагателните колела. Това караше Корд да се чувства неловко, когато семейството тръгваше за града с велосипеди. Корд се мъчеше да избягва неизбежното сравняване на децата. Искаше му се даденото им от Бога да бе по-справедливо разпределено. Беше трудно, но Корд се стараеше да прикрива своята гордост от Джейми, усещайки винаги върху себе си очите на Сара, молещи за одобрение дори когато самата тя съзнаваше болезнено своите ограничения.

Имаше и по-голямо безпокойство: например, че някой мъж може да предложи на едно объркано момиченце да го закара с кола до вкъщи. Корд и Даян бяха разговаряли с нея за това, а тя бе отвърнала с вбесяващ смях, че магьосник или вълшебно куче ще я закрилят, или че тя просто ще хвръкне надалече и ще се скрие зад луната. В подобни случаи Корд се навъсваше, Даян заплашваше, че ще я напляска, а по лицето на момичето се появяваше печал. Но и на двамата ставаше ясно, че вярата й в свръхестествени покровители не се е променила.

О, Сари…

Макар Бил Корд все още да ходеше на църква, той бе престанал да се моли. Бе престанал точно преди девет години. Мислеше си, че ако това помогнеше с нещо на Сара, той отново би започнал да се моли.

Корд рече:

— Изглежда тя е емоционално раз…

— Не казвай това! — нахвърли се Даян върху него. — Тя има висок коефициент на интелигентност. Самата Бидърсън ми го каза. Тя симулира. Иска да привлече внимание. И дявол го взел, ти й го даваш предостатъчно…

Корд вдигна вежди при тези думи.

Даян отстъпи:

— Добре де, и аз също.

— Все пак трябва да направим нещо — сприхаво каза Корд. — Не бива да позволяваме това да се повтори. — Той махна с ръка към двора, без желание, подобно на Даян, да споменава уязвимостта на дъщеря си.

— След две седмици са класните й работи за този срок.

— Не бива сега да я спираме от училище — рече Корд. — Не можем да я задържаме с още един клас назад. — Той погледна от прозореца. Защо гледката на един изправен велосипед толкова го смущаваше?

Той се самоуспокояваше, че тя може сама да чете някои книги.

Самоуспокояваше се, че бе успяла да се сприятели с някои деца.

Самоуспокояваше се, че е хубава.

И се съсипваше, че тя не е като Джейми.

— Има нещо, което трябва да ти кажа — колебливо започна Корд, не знаейки как Даян ще реагира.

Той посочи „Реджистър“, който малко странно се перчеше в средата на масата върху четири консервни кутии с домати. Беше отворен на материала за убийството.

— Някой е оставил екземпляр от тази история на местопроизшествието. Искал е да каже, че може би не трябва да разследваме твърде настойчиво този случай. Все пак, възможно е да е било просто шега и не я вземам толкова на сериозно. Но смятам да сложа един полицай тук, около къщата.

Това обаче сякаш беше само допълнително бреме върху раменете на жена му. Даян сухо рече:

— Тогава не бива да оставяме Сара да си играе самичка.

— Не извън двора, не. Ще трябва някак да й го кажем. Но да не я стряскаме. Тя така лесно се плаши.

— Ти все я глезиш — каза Даян. — Тя никога няма да порасне, ако продължаваш да се отнасяш с нея по този начин.

— Просто смятам, че трябва да бъдем внимателни. — Корд вдигна поглед към оградата на двеста фута от тях и от другата й страна видя един кон да пасе. Той му напомни за някогашна рисунка на Сара, на която тя се бе опитала да изобрази един далматинец. Рисунката бе просто трогателна — драскулки като на малко дете. — Толкова е жестоко — рече той. — Като че ли тя…

— Тя не е бавноразвиваща се — изсъска Даян.

— Не съм казал това.

— Дъщеря ми не е бавноразвиваща се. — Тя насочи вниманието си към хладилника. — Не желая повече да говорим по този въпрос.

[1] У. Б. Йейтс (1865–1939) — ирландски поет. — Бел.пр. ↑

6.

Ракетите ще полетят от тревата, от калта… не, не, не от калта… ракети носители… мъжът Датхар, със страхотните си мускули, той унищожава всички тях, стреляйки с лазерно оръжие… Телата им падат… Падат върху цветята.

Падат. Надолу. В калта…

Филип Халпърн бе седнал зад двустайната къща, под малката задна веранда, в момента представляваща командния пункт на неговия кораб „Дименшънкрусър“. Той се заслуша. Дочу стъпки откъм къщата. Отдалечиха се. Онези падат в калта, сред цветята. Не, не, не…

Филип бе русокос, висок сто седемдесет и два сантиметра и тежеше сто и дванайсет килограма. Беше вторият по тегло сред първокурсниците в гимназията. Тази вечер, облечен в джинси „Левис“ размер четирийсет и четири и с тъмнозелена тениска, той се бе разположил върху купчина листа, навети под верандата. Момчето сведе поглед към чантата до краката си. Беше малка, за сандвичи, от оня вид, който можеше да побере обяд, когато майка му се сетеше да го приготви, обяд от сандвичи с пушена наденица и доматен сос, картофи чипс, банани и подрънкващи монети за мляко с какао. Макар съдържанието на чантата тази вечер да бе малко, ръката му бавно я повдигна, сякаш вътре имаше нещо тежко.

— Фатар! — прошепна глас наблизо.

Филип скокна и после отговори:

— Джано, ти ли си? — Той присви очи и видя момче на неговата възраст да пропълзява през тайна вратичка, която двамата си бяха направили в телената мрежа, ограждаща имота на Халпърнови. — Джано, я по-тихо.

Помежду си Филип и приятелят му се наричаха с имената на герои от научнофантастичен филм, който наскоро бяха гледали четири пъти. Беше нещо като таен шифър, свързващ ги заедно в този враждебен свят.

— Фатар, вече за десети път те викам. — Гласът на Джано бе възбуден.

— По-кротко! Млъкни — с груб шепот отвърна Фатар.

Джано — с пълно име Джано-IV от „Изгубеното измерение“ — се промъкна през решетъчната преграда на верандата. Той каза:

— Защо не ми се обади? Мислех, че са те арестували или нещо такова. Братче, едва не се издрайфах тая сутрин. Ама наистина.

— Я по-… кротко. Ясно ли е? — Макар Фатар-VII, също воин от „Изгубеното измерение“, да бе спокоен и владеещ себе си, Филип Халпърн, млад и прекалено пълен, се бе достатъчно паникьосал и без участието на приятеля си. Той каза: — Е, и какво?

— Не знам. Едва не се издрайфах — повтори Джано, а видът му подсказваше, че май го е сторил. Устата му бе влажна, а очите зачервени и макар още да не бе настъпил сезона на луничките, кафявите точици изпъкваха върху болезнено побледнялата му кожа.

Фатар рече:

— Че как изобщо могат да ни открият?

— О, божичко.

— Ти си съвсем като някоя женска.

— Не съм! — Очите на Джано пламнаха.

Филип, когото Джано с един юмрук можеше да събори на пода, отстъпи.

— Добре, старче, добре.

— Трябва да унищожим архивите — каза Джано.

— Нали знаеш колко време ни трябваше да ги съставим?

Джано рече:

— Там са имената на половината момичета от класа. Всички шифри, всички снимки.

— Имам ги в секретен архив. Ако някой се опита…

— Ама снимките… — Хленчът на Джано изобщо не подобаваше като на воин от „Измерението“.

— Не, слушай — каза Фатар. — Ако някой се опита да отвори чекмеджето, всичко ще се самоунищожи. Автоматично.

Джано се втренчи в тъмнината.

— О, братче, да не го бяхме правили.

— Престани да приказваш така — прошепна безпощадно Фатар. Пръски слюнка попаднаха върху ръката на Джано. По лицето на момчето пролича отвращение, но то не се избърса. Фатар продължи: — Ние наистина го направихме! Ние. Направихме го. Не можем да я съживим.

— Датхар би могъл — изхленчи Джано.

— Е, ние не можем, затова престани да се вайкаш за това.

— Едва не драйфах.

Над тях се разнесе скърцане на отваряща се врата. Нисък глас сопнато извика:

— Фил! — Двете момчета замръзнаха неподвижно. — Фи-лип! — Гласът на баща му пронизваше нощта като двигател на космическия кораб „Дименшънкрусър“, навлизащ в режим на антиматерия. — Къде си се дянал, майка му стара? Утре си на училище.

Филип си помисли, че и той ще повърне. Дори самият Фатар потрепери.

— Чуваш ме добре, давам ти пет минути. После идвам направо с камшика.

Когато мрежестата врата се хлопна, Фатар каза:

— Трябва да си тръгваш. Ако те намери тук, ще ме пребие.

Джано се вгледа в таванчето на верандата над тях и рече:

— До утре.

Тръгна си мълчаливо. Към неясната, отдалечаваща се фигура, Фатар вдигна ръка, свивайки пръсти в бойния поздрав на героите от „Измерението“.

О, как се мъчеше тя. Дузина пъти пишеше думичките, грижливо накъсваше сбърканата бележка и я хвърляше в кошчето за боклук. Веднъж вече го бе разочаровала. Не биваше да влошава нещата, позволявайки на майка й и татко й да разберат за него.

Седеше на бюрото си, изгърбила се над сложните букви. Искаше химикалката да се движи в дадена посока, а после виждаше как тя се извърта в друга. Караше я да отиде нагоре, за да направи камшичето на „в“, ала вместо това тя се плъзваше надолу и ставаше „д“. Наляво вместо надясно.

Така ли се пише „ж“? Не. Да.

Сара Корд мразеше „ж“-тата.

Тя чуваше как щурците свирукат на малките си цигулчици навън в прохладната нощ, чуваше как вятърът шуми сред дърветата. Вратът и гърбът й се схванаха от напрежението, докато писа още половин час. После огледа творението си.

Сажалявам. Немога да заминаа, те не ме пускът и един полицаи ше дойди утре дани пази. Можиш ли дами помогниш? Можи даси вземиш парити обратно. Тиси Слънчевия човек нали? Можи ли да те видя?

Тя внимателно се подписа.

За миг изпадна в паника, обезпокоена, че Слънчевият човек няма да може да разчете бележката. После реши, че щом е вълшебник, той вероятно ще разбере почти всичко.

Сара сгъна листа и написа името му отгоре. Облече си якето, а после се спря. Разтвори бележката и добави няколко думи отдолу.

Извинавам се чене пиша хубаву. Много се извинавам.

После тя се измъкна през задната врата навън във ветровитата нощ, тичайки непрекъснато чак до скалите.

Полицаят се появи точно в осем и трийсет. Беше млад, розовобузест и усърден, а на хълбока си носеше готов за стрелба „Колт Питон 357“ с шестинчова цев. Накратко, той олицетворяваше всичко, което би желал един съпруг, за да бъдат защитени жената и децата му.

— Добро утро, Том. — Корд прибра „Реджистър“ от алеята и задържа мрежестата врата, за да влезе полицаят.

— Здрасти, детектив. Хубава къщичка си имате тука.

Корд го представи на семейството. Даян му предложи кафе. Той отказа с голямо съжаление, сякаш така обиждаше готварските й умения.

Полицаят се оттегли в своята наблюдателница, един додж, паркиран на алеята, и семейството седна да закусва. Джейми и Даян разговаряха за нещо оживено, почти спорейки. Сара седеше тихичко, но страшно зарадвана от новината, че днес ще остане вкъщи и няма да ходи на училище. („Само за днес, имай предвид, един ден, само един, но повече никакви отсъствия до края на годината, разбра ли, млада госпожице?“ — О, да, и колко пъти вече бяха повтаряли едно и също нещо?)

Корд не слушаше жена си и сина си и не съзираше въодушевлението на дъщеря си, защото четеше кратка статия в „Реджистър“, от която бе потресен.

Подозира се култов убиец на студентката от Одън.

Той остави кафето си на масата и бутна сиропа. Не забеляза, че го сърба. Даян го погледна и намръщено изправи бутилката.

… следователите от шерифството проучват вероятността от култов или религиозен убиец, който може би дебне из град Ню Лебънън…

Очите му заподскачаха по статията.

… и кражбата не е била мотив. Тъй като тя е убита в нощта на първата четвърт на луната, има предположения, че госпожица Гебън е била принесена в жертва, вероятно като звено от серия подобни убийства. Източници близо до шерифския отдел са разкрили, че са били отправени смъртоносни заплахи срещу техни служители…

Заплахи, в множествено число?

… Шериф Стив Рибън обаче твърдо подчерта, че те в никакъв случай няма да попречат на разследването. „Ние няма да се оставим да ни изнудват тия хора, които и да са те, колкото и да са извратени“, каза Рибън. „Разполагаме с някои силни улики, като работим по тях много сериозно.“

— По дяволите — измърмори Корд, прекъсвайки всякакви спорове и мечтания около масата за закуска. Той погледна над вестника и видя, че цялото му семейство се е втренчило в него.

— Какво има, скъпи?

Той подаде на Даян вестника и каза на децата, че не е важно. Джейми метна поглед над рамото на майка си, докато тя четеше.

— Култ ли? — попита той.

Даян довърши статията. Джейми взе вестника и продължи да чете.

— Какво нередно има в тази история? — попита жена му. — Не разбирам.

— Твърде много гласност — негодуваше той. — Мисля, че по такива случаи трябва да се действа по-предпазливо.

— Сигурно е така — рече тя и започна да раздига масата.

Корд се изправи, за да си сложи ремъка с пистолета, но преди да излезе от кухнята, погледна жена си. Тя изглеждаше изцяло погълната от чиниите и май не разбра какво го разтревожи — че този материал е страхотен знак за убиеца, сякаш говореше в типичния стил на Стив Рибън: „Може да си заплашил Корд, но все едно. Той върви с пълен напред и хич не му пука от твоите заплахи. И най-лошото да сториш, пак няма да спреш нашето момче, Бил“.

Те не стигнаха дотам, че набързо да изтърсят: „Бях на студентски купон“, или „Бях на среща, когато това се е случило“, или пък „Може да попитате всекиго, дори не съм я виждал онази вечер“, макар точно това да им се искаше да кажат. Но бяха предпазливи и уплашени. Избягвайки хладните зелени очи на Корд, момчетата местеха поглед от лицето към пистолета му, а момичетата — към пода. И често се разплакваха.

Стая 121 на Студентския съюз никога не бе използвана за такава печална цел.

Стаята бе по-лоша от коя да е кабина за разпити в шерифството на Ню Лебънън. Беше боядисана в бежово и миришеше на юношески парфюми, лосиони, тебешир, плакатни бои, лошокачествено кафе и готварски мазнини. Корд седеше зад леко метално бюро, което можеше да повдигне с колене, подгъвайки само пръстите на краката си и се чувстваше нелепо. Ланс Милър беше в другия край на стаята.

Цялата сутрин студенти и работещи в колежа предаваха на Корд своята версия на есето „Джени Гебън, която познавах“. Те използваха думите си за много цели — за да се оправдаят, да изразят болка от загубата, да получат имената им обществено внимание.

Някои дори се опитваха да му помогнат да залови убиеца.

Само сутринта Корд изписа две тестета картончета. Прекъснаха за обяд в един часа. Корд отвори куфарчето си, за да извади нов пакет с картончета. Докато той късаше целофана на опаковката, Милър погледна към куфарчето и забеляза, че Корд се взира в снимка, закрепена откъм вътрешната страна. Беше на Джени Гебън, с лъснало от пот лице. Корд усети, че Милър го наблюдава, и затвори капака. Милър отиде в кафетерията да купи сандвичи.

След обяда Милър надникна през прозореца и рече:

— Охо, ето го пак идва.

Корд вдигна поглед и видя, че Уинтън Кресги идва към тях.

— Какво иска този човек? — попита Корд.

Шефът на охраната влезе в малката стаичка с плик в ръка.

— Здрасти, Уинтън — рече Корд. — Какво можем да направим за теб? — Кресги остави плика на бюрото на Корд. — Какво е това? — попита детективът.

— Не знам. Наминах към кметството и там видях детектив Слоукъм. Споменах, че ще бъда около Студентския съюз, и той ме попита дали мога да ти оставя това и аз рекох, да, с удоволствие. — Той рязко млъкна, доволен от гладкото си обяснение.

Отвън имаше печат: „Съдебномедицинска лаборатория — само за вътрешноведомствено ползване, Фредериксбърг“.

Кресги го попита:

— Значи има щатски отдел, занимаващ се с улики?

— Това е районната лаборатория. Джим Слоукъм в службата ли беше? Трябваше да оглежда шосетата и търговската зона — рязко рече Корд.

Кресги се обърна към него:

— Искате ли да направя някакви проверки из търговската зона? С удоволствие ще го сторя.

— Не. — Корд се бе вбесил. Той излезе от стая 121 и се запъти към телефонна кабинка, изподраскана с какви ли не бележки.

Кресги остана за момент в клубната стая, гледайки неловко към черната дъска. После излезе и когато мина край Корд, му махна за довиждане. Корд, с подпряна до брадичката слушалка, кимна и проследи с поглед отдалечаващия му се широк трапецовиден гръб. Един полицай от службата му каза, че Слоукъм не е там. Дали Корд иска той да му се обади? Корд отвърна „не“ и ядосано затръшна телефона. Върна се в стаята и надникна в плика, който Кресги бе донесъл.

— О, не.

Милър го погледна.

— Пропуснали сме един нож.

— От местопроизшествието ли?

— Да. — Корд разглеждаше лошото фотокопие. Техникът просто беше положил ножа върху валяка на копирмашината. Краищата не бяха на фокус и фонът бе размазан. Това представляваше къса сгъваема кама с тъмна дръжка и тънко острие, което изглеждаше около четири инча дълго — с два инча по-късо от допусканите в щата сгъваеми оръжия. На дръжката имаше рисунка — нещо като емблема — във вид на кръстосани светкавици. Напомня смътно на нацистки символ, помисли си Корд.

Той прочете краткия доклад от Криминалния отдел към окръг Харисън. Ножът бил намерен сред цветята, върху които бе лежала Джени Гебън, с прибрано острие. Не бил използван срещу нея — нямало следи от кръв или тъкан по острието — макар че може да е бил употребен за срязване на въжето, с което убиецът я е удушил.

Стив Рибън собственоръчно бе добавил забележка. „Бил: Жертвоприношение? Ново доказателство за култово действие. Трябва да продължиш в тази насока“.

— Глупаво от наша страна, Ланс. Страшно глупаво, да пропуснем такова нещо. А аз огледах мястото на два пъти. И Слоукъм, и аз. — Корд чувстваше, че цялата му кожа е пламнала от този пропуск. Той извади още един доклад от плика — за вестникарската изрезка и заплашителната бележка. Нямало бе отпечатъци. Червеното мастило, в което бяха намерени няколко влакънца от маркер, беше от писалка, продавана в милиони магазини из цялата страна.

На попълнената от него формуляр-молба за анализ на бележката Корд бе запитал: „С какво е изрязано късчето вестник?“.

От лабораторията бяха отговорили: „С нещо остро“.

Пликът съдържаше и разрешително за обиск на половинката на Джени от общата спалня. Той го подаде на Милър и му каза да отиде там с криминален екип. Случайно погледна към бележките на Милър и се сети, че трябваше да обърне повече внимание на младия полицай.

— Ти си записал резултата от волейболния мач, когато се е срещнала със старите си съученици.

— Не трябваше ли?

— Не.

— О. Мислех си, че искаш подробности.

Корд му каза:

— Трябва да попиташ момичетата от нейното общежитие кога Джени е била в мензис.

— Такова нещо не може да се пита.

— Ще ги питаш.

Милър стана огненочервен.

— Не можем ли някъде да направим справка за това?

— Ще ги питаш — изръмжа Корд.

— Добре, добре.

Корд прочете една от записките на Милър: Съквартирантката и Дж. Г. точно преди вечеря във вторник. „Спорили са“ — Сериозно (Дали са се карали?). Не се разбирало какво говорят. Дж. Г. без настроение, когато е излязла. Съквартирантка: Емили Роситър.

Корд почука с пръст по бележката.

— Това е интересно. Искам да говоря с Емили. Иди там и я накарай да дойде тук.

7.

Бил Корд се изнерви от флуоресциращото осветление, което досадно потрепваше над главата му и се умори с часове да наблюдава възглупавите и театрални пози на млади хора, които за първи път живеят самостоятелно. Тъкмо смяташе да приключи за деня и да се върне в службата, когато на вратата се появи един младеж. Беше на около двайсет и пет години. Черната му къдрава коса бе вързана на тумбеста опашка. Лицето му бе много тясно, с високи и остри скули, под които имаше тъмна брада. Носеше сини джинси и черна тениска.

— Вие ли сте детектив Корд?

— Аз съм. Влезте.

— Получих бележка, че сте искали да ме видите.

— Как се казвате? Седнете тук.

— Брайън Оукън. За Джени Гебън ли се отнася?

— Точно така. — Корд прехвърляше своите индексни картончета. Бавно, едно по едно, прегледа записките си. Отне му доста време. Той вдигна поглед. — Така, откъде точно я познавахте?

— Тя беше в курса на професор Гилкрист. По психология и литература. Той чете лекциите. Аз водя семинариите дискусии, които тя посещаваше.

— Вие във факултета ли сте?

— Аз съм аспирант. Готвя доктората си.

— И какво правехте във вашите часове?

— Това са дискусионни групи, както казах.

— Какво дискутирате?

Оукън се засмя объркано.

— Наистина ли се интересувате?

— Любопитен съм.

— Темата миналата седмица беше: „Как Джон Кроу Рансъм и школата на Новия критицизъм биха подходили към поезия, написана от човек с диагноза депресия на раздвояването?“. Знаете ли какво представлява течението „Нов критицизъм“?

— Не, не знам — отвърна Корд. — Известно ли ви е дали Джени е ходела с някого?

— „Ходела“. Какво означава това? Доста неясен термин.

— Излизала ли е с някого?

Оукън запита подчертано иронично:

— Да е излизала ли? Искате да кажете, на среща с някого?

На Корд му се струваше, че младежът не се държи враждебно. Той изглеждаше искрено объркан — сякаш детективът задаваше въпроси, на които не може да се отговори на обикновен език.

— Бих искал да разбера за някой, с когото Джени е имала нещо повече от мимолетно приятелство.

Очите на Оукън рикошираха по картоните на Корд.

— Предполагам, знаете, че съм я извеждал навън на няколко пъти.

Корд, който не знаеше това, отвърна:

— Канех се да ви попитам — често ли излизате със студентки?

— Това е студентски град. С кого другиго да излизам? — Оукън погледна Корд право в очите.

— Не е ли необичайно един професор да определя срещи на свои студентки?

— Не съм професор. Казах ви това. Готвя се за докторска степен. Така че и двамата бяхме нещо като студенти.

Корд потърка пръст по пластмасовата си чашка с изстинало кафе. Потръпна от скърцащия звук.

— Ще ви бъда благодарен, ако отговаряте директно на въпросите ми. Това е много сериозно нещо. Колко време се срещахте?

— Скъсахме преди няколко месеца. Срещахме се от време на време в продължение на три месеца.

— Защо скъсахте?

— Не е ваша работа.

— Може и да е, синко.

— Вижте какво, шерифе, излизали сме пет или шест пъти. Никога не съм прекарвал нощ с нея. Беше сладка, но не мой тип.

Корд понечи да зададе въпрос.

Оукън каза:

— Не ми се ще да ви обяснявам какъв е моят тип.

— Какви бяха причините за вашето скъсване?

Оукън сви рамене.

— Всъщност не можеше да се нарече скъсване. Нямаше нищо между нас, нищо сериозно. И двамата не виждахме никакъв смисъл да продължаваме.

— Знаете ли с кого е започнала да се среща Джени след вас?

— Знам, че е излизала. Но не знам с кого.

Корд разрови картончетата си.

— Интересно. Няколко от другите нейни приятели също ми казаха, че не им е известно с кого напоследък е излизала.

Очите на Оукън се присвиха и езикът му докосна кичур от брадата.

— Значи с някой тайнствен мъж.

— Каква студентка беше тя? — попита Корд.

— Малко над средното ниво, но не й се учеше особено много. Не чувстваше влечение към литературата.

— Имаше ли някой в курса, с когото да е била особено близка? Друг, освен вас?

— Не знам.

— Виждахте ли се лично с нея през изминалия месец?

Оукън запремига.

— Лично? — запита той с поглед към тавана. — Предполагам, че би трябвало да я видя лично, нали? Как другояче може да се види един човек? Искате да кажете дали съм се виждал с нея интимно? Или имате предвид светски контакт?

Корд си помисли за трудните си схватки с престъпници, докато ги залови и им сложи белезници. Май с тях бе по-лесно, отколкото с това момче.

— Имам предвид извън учебните часове.

— Не съм се срещал светски с нея от един месец. Навярно си спомняте, казах ви, че изобщо не съм бил интимен с нея.

— Знаете ли дали някой й е имал зъб? Някой, с когото да се е карала напоследък?

— Не.

— Тя разбираше ли се добре със своята съквартирантка?

— Предполагам, да. Не познавам Емили чак толкова добре.

— Но сте познавали достатъчно добре Джени, за да знаете, че Емили е нейната съквартирантка.

Оукън се усмихна.

— Аха, логическо умозаключение! Това означава ли, че сте ме хванали в капана?

Корд разбърка картончетата си като комарджия от Лас Вегас.

— И така, Емили… — Той вдигна намръщено поглед. — Май ми казахте, че никога не сте преспивали в стаята на Джени?

Оукън, следейки разпита от съвсем различно ниво, въздъхна. Изпадна дотам, че да каже:

— Емили има една голяма уста… Изразих се евфемистично, когато споменах за прекарване на нощта с нея.

— Евфемистично ли?

Оукън рече:

— Това значи, че не съм се изразил буквално, а метафорично.

— Знам какво означава евфемистично — каза Корд, който всъщност не знаеше.

— Имах предвид, че не съм имал сексуални връзки с нея. Стояхме до късно и обсъждахме литературни въпроси. Нищо повече. Офицер, струва ми се, това напомня на лична вендета.

— Мисля, че не сте прав.

Оукън погледна навън през малкото прозорче, взирайки се сякаш в звездите и после рече:

— Не знам дали сте учил в колеж или не, но предполагам, че не изпитвате голямо уважение към това, с което се занимавам.

Корд не отвърна нищо.

— Може да ви приличам на… как бихте го нарекли? Хипи? Това е вашата епоха. Може и да приличам на хипи. Но точно хора като мен обучават половината от този неграмотен свят, за да общуват. Мисля, че това е доста важна дейност. Затова се чувствам засегнат да бъда третиран като някой от вашите углавни престъпници.

— Ще се подложите ли на кръвна проба? — попита Корд.

— Кръвна проба?

— За определяне на генетичния вид. За сравняване със спермата, открита в тялото на Джени Гебън.

Брайън Оукън рече:

— Майната ти. — После стана и излезе от стаята.

Подлудявате ли своя партньор?

Даян Корд седеше в облицованата с ламперия приемна и прелистваше списание.

Въпрос 1. Кое е най-безумното нещо, което вие и вашият партньор сте способни да направите?

А. Да ходите заедно на курс по акробатични скокове с парашут.

Б. Да се любите на открито.

В. Да плувате голи.

Г. Да посещавате курс по бални танци.

Даян не харесваше обстановката. Напомняше й твърде много на кабинета на ветеринарния лекар, който обработваше с препарати техните кученца и им даваше капки против глисти. Беше просто една евтина чакалня с ламперия и плъзгаща се стъклена преграда, зад която мляскащата дъвка секретарка сякаш всеки момент щеше да попита: „Май е вече време да боцнем Флъфи с инжекцията против куча чума, нали?“.

Устата на Даян бе пресъхнала, тя преглътна и отново се зае със списанието.

Въпрос 7. Колко би се изненадал вашият партньор, ако му се обадите един следобед и му определите среща в стая в луксозен хотел, където го очакват шампанско и чер хайвер?

А. Изобщо няма да се изненада.

Б. Ще се изненада малко.

В. Много ще се изненада.

Г. Ще бъде поразен.

Корд и Даян се бяха запознали преди шестнайсет години на една ергенска вечеря, организирана от методистката църква в хангара за лодки на Сийвър Лейк. Корд се бе появил само с пакетчета картофен чипс, компенсирайки това с постна шега („Имате късмет, че съм донесъл поне това“). После той зърна Даян Клодия Уилмот, която нареждаше туршия в една купа, и я попита дали иска да се поразходят. Тя каза, че иска, само да я почака една минута да си вземе чантичката, което и направи и, те се заскитаха из парка, а след това, слава тебе, Господи, загърмя и дъждовен облак ги принуди да се скрият в малка барака и докато другите участници си похапваха боб и кренвирши, разменяйки обичайните вицове, мокрите Корд и Даян се целуваха разпалено и тя реши да се омъжи за него.

Беше четири години по-голяма от Корд, а това изглежда голяма разлика между хората само в една възраст — средата на двайсетте, на колкото бяха и самите те. Разплакана, Даян го попита: „Какво ще правиш, когато стана на трийсет? Ти все още ще бъдеш млад“. И Бил Корд, който наистина се безпокоеше за разликата в годините (но защото си мислеше, че тя може да го изостави за по-възрастен мъж), й каза нещо, оказало се абсолютно вярно: че според него тя няма да е презряла, преди самият той да побелее.

Ала все пак се появи един проблем. Даян бе разведена след двегодишен брак с търговски посредник от Фредериксбърг. Бяха се разделили, преди Корд да я срещне и когато тя си призна за женитбата, тревожно очакваща реакцията му, той си придаде съвсем равнодушен вид. Но после все си представяше Даян и Стюарт заедно и той твърдеше, че стомахът му се свива на топка. Отначало Даян търпеливо понасяше това, ала по-късно несигурността на Корд започна да я изнервя. Не знаеше как да го успокои. Не помогна и многократното й повтаряне, че не е имала добър сексуален живот със Стю. Макар да не се замисляше прекалено много по въпроса, тя допускаше, че Корд бе имал други връзки с жени и се надяваше, че достатъчно се е налудувал до този момент. Но не сексът тормозеше Корд; имаше нещо по-сложно — ревността, че жената, за която искаше да се ожени, е споделяла тайни с друг мъж, че е плакала пред него и го е утешавала. Корд не можеше да се успокои, изглеждаше смутен и тъжен от подобна измяна. „Но това е било преди дори да те познавам“, ядосано му казваше Даян. Дълго време Корд бе мрачен и накрая Даян открито му заяви: „Щом така ще се цупиш, я по-добре си намери една девственица, за да не се тормозиш повече“.

На сватбата им следващия месец валя проливен дъжд както в деня на запознанството им. И двамата сметнаха това за добра поличба, което се оказа доста вярно. Бяха изминали шестнайсет години семеен живот и когато се наричаха един друг „скъпи“, обикновено бяха искрени. Според Даян тайната на този успех се криеше в това, че и двамата имаха дефекти в паметта си и те по-скоро забравяха за своите прегрешения, отколкото умееха да си ги прощават. Най-сериозните им грехове по отношение на изневерите се простираха до порочни мисли — например, докато се любят да си представят, че са с дадена сексапилна кинозвезда, особено след гледане на еротични сцени от някой нает видеофилм.

Какво ли бяха преживели, бяха пред пълен банкрут, почина бащата на Даян, после майката на Корд, удар, съсипал напълно баща му, а след това последва смъртта и на стареца. Имаха и разни неприятности, докато живееха в Сейнт Луис.

Напоследък Корд отделяше все повече време на разследванията и рядко се задържаше вкъщи. Ала мрачното й усещане за провал не се дължеше на закъсненията му или на прекомерната му служебна ангажираност. Даян Корд чувстваше, че всъщност тревогата около Сара ги отдалечава един от друг. Тя изобщо не разбираше защо е така, но усещаше силата на отчуждението, а когато бе в по-лошо настроение — и неговата неизбежност.

Тя погледна часовника си, раздразнена, задето я карат да чака, после стрелна с очи секретарката, която движеше непрекъснато дъвката в устата си, докато й намери удобно местенце, продължавайки да адресира писма със сметки.

Въпрос 11. Дали вашият съпруг…

Вратата към вътрешния кабинет се отвори и се появи жена малко под четиридесетте. Носеше красив костюм в яркорозово. Даян се загледа в дрехата, преди да види лицето на жената. Това е курвенски цвят. С хладна усмивка жената каза:

— Здравейте. Аз съм доктор Паркър. Моля, заповядайте вътре.

Боже мой, тази е измамница! Изправяйки се, Даян трескаво обмисляше как да се измъкне. Ветеринарен кабинет, розов костюм, като единствената препоръка за тази жена беше телефонният справочник. Но въпреки недоверието си, Даян пристъпи прага. Седна в удобно кресло. Доктор Паркър затвори вратата. Стаята беше малка, боядисана в жълто и — още една засечка — нямаше кушетка. Във всички кабинети на психиатри имаше кушетки. Това поне Даян го знаеше. Този кабинет бе обзаведен с две кресла, разположени срещу почти празно бюро, два телефона, лампа и чист пепелник върху статив. Кутия с книжни салфетки.

Тежката златна гривна на докторката изтрака по бюрото, докато тя развинтваше капачката на писалка и вадеше бележник.

Но що се отнасяше до стените, тази докторка издържаше изпита. Едната страна бе изпълнена със сериозни, дебели книги като „Психодинамика в лечението на непълноценни индивиди“ и „Основи на психофармакологията“. На отсрещната стена бяха дипломите. Доктор Паркър бе завършила университета в Илинойс, с отличие, имаше диплома от Северозападния медицински институт и от Американския колеж по психиатрия. Три института! Даян, която едва бе успяла да завърши учителския колеж Маккалъф с добър успех, огледа закачените удостоверения, изпълнени с латински и гръцки фрази, с печати и щемпели, и после се обърна към очаквателния поглед на лекарката.

— Така — рече Даян, сплитайки запотени ръце в скута си. Едва сдържаше сълзите си. Отвори уста, за да разправи на лекарката за Сара, а вместо това каза: — От скоро ли сте в града?

— Отворих кабинета преди една година.

— Една година — рече Даян. — Ню Лебънън не е ли малко тих за вас?

— Обичам малките градове.

— Малки градове — кимна Даян. Последва дълга тишина. — Е, малък град си е. Това е вярно.

Доктор Паркър каза:

— Когато се обадихте, споменахте за дъщеря си. Защо не ми разкажете за нея.

Даян сякаш се вцепени.

— Ами…

Писалката на лекарката се поколеба, готова да препусне по листа, влачейки осемнайсеткаратовата гривна зад себе си.

Даян избъбри:

— Нашата Сара има проблеми в училище.

— На колко години е?

— Девет.

— И колко месеца?

— Ами, шест.

— В пети клас ли е?

— В четвърти. Задържахме я една година по-късно.

— Разкажете ми за нейния проблем.

— Тя е умно момиче. Наистина. Някои от нещата, които излизат от устата й… — Примерите изчезнаха от ума на Даян. — Но тя има такова отношение… И е мързелива. Не се старае. Не иска да си пише домашните. Проваля се на тестовете. Четох тази книга, как беше? „Вашето потайно дете“. — Тя се спря, очаквайки доктор Паркър да одобри евтиното книжле. Лекарката озадачено вдигна вежди, оставяйки у Даян впечатлението, че няма високо мнение за това произведение. — Там пишеше, понякога децата се държали лошо, защото искали повече внимание.

— Казахте, че е умна. Знаете ли коефициента й на интелигентност?

— Не си го спомням — стреснато рече Даян. Това бе нещо, което трябваше да провери. — Съжалявам, аз…

— Няма значение. Можем да го разберем от училището.

— Но тя се държи враждебно, глупаво, често избухва. И знаете ли какво става? Тя получава внимание. Мисля, че точно затова изглежда толкова мудна. Имаме и друго дете — Сара е по-малката — затова смятаме, че тя изпитва ревност. Което е глупост, защото прекарваме много време с нея. Много повече, отколкото с Джейми. Аз не я оставям да ми пробутва разни номера. Не се примирявам с нейните глупости. Но тя вече не ме слуша. Сякаш просто ме изключва. Затова искам да поговорите с нея. Ако вие й кажете…

— Посещавала ли е лекар специалист или педагогически съветник?

— Само съветник в нейното училище. Началното училище на Ню Лебънън. Той ми препоръча тази книга. После говорих с нашия педиатър. Доктор Словинг. Нали той е детски специалист?

Явно доктор Паркър не се ангажираше с потвърждаване на родителски мнения. Тя погледна любезно Даян и нищо не каза.

— И така, отидохме при доктор Словинг и той предписа за нея риталин.

— Заради липсата на съсредоточеност?

Това накара Даян да въздъхне облекчено, че старият изкуфял доктор Словинг беше поне поставил правилно диагнозата.

Доктор Паркър продължи:

— Държала ли се е непокорно, прекомерно буйно? Някакво натрапчиво поведение — например, често да си мие ръцете?

— О, тя е много неспокойна. Не я свърта на едно място. Все тича. Нервна е. Направо ме подлудява.

— Правил ли е доктор Словинг някакви психологически тестове?

— Не. Взе й само кръв за изследване. — Даян се изчерви и отклони погледа си. — Но той я познава от раждането й… Искам да кажа, той изглежда смяташе, че това е най-доброто лечение.

— Е — рече хладно доктор Паркър, — ако диагнозата е липса на съсредоточеност, тогава какво ви води при мен?

— Мисля, че лекарството й действа — колебливо започна Даян. — Но не особено добре. Всъщност, право да ви кажа, понякога ми се струва, че изобщо не й помага. Не съм сигурна, но от него понякога тя доста се замайва. А и стомахът й се разстройва и като че ли това още повече я изнервя. Тя казва, че коремчето й се разбърква. — Даян погледна ръцете си и смаяно видя как ставите й са побелели. — Истината е, че нещата сякаш стават все по-зле. Оценките й са отчайващи. Вчера се опита да избяга от къщи. Никога не го е правила досега. И избухванията й са по-яростни. Възразява много повече от преди. Освен това и говори на себе си.

— Нека ви попитам за някои неща…

Последва цяла лавина от въпроси. Даян се опитваше да разбере накъде бие лекарката. Ала беше напразно; тъкмо когато Даян мислеше, че разбира какво има предвид доктор Паркър, тя сменяше посоката.

— Гледа ли много телевизия?

— Два часа вечер, само когато е свършила с домашните. Всъщност обича повече филмите. Според нея повечето сериали и реклами са глупави. Казва, че са тъпи.

Последва мимолетна усмивчица.

— Склонна съм да се съглася. Продължавайте.

— Преструва се, че трудно усвоява… Според мен просто симулира… Ами тя така бързо научава някои неща, че когато се държи като бавно схващаща, изглежда фалшиво.

— Какво е лесно за нея?

— Да запомня филми и истории, които ние сме й чели. И героите в тях. Тя може да изиграе отлично цели сцени. Може да запомня диалози. О, също така и да отгатва края на филми. Да се маскира в костюми. Тя обича да се костюмира. Но са все такива неща — да се прави на нещо. Всичко, свързано с реалния живот — училище, готвене, гимнастика, каране на колело, игри, спортове, шиене… всичко сякаш е свръхсилите й. — Даян отклони очи от погледа на лекарката. — Онзи ден се е подмокрила пред целия клас.

Доктор Паркър стисна устни и поклати глава. Даян я гледаше как записва със ситен почерк един факт, който вероятно щеше да преследва нейната дъщеря до края на живота й. Даян си взе една книжна салфетка и се престори, че духа носа си и после започна да мачка хартийката между силните си пръсти, докато не я превърна в малки топчета.

Нови въпроси. Беше мъчително. Даян се стараеше, о, наистина така беше, но все гледаше да скрива пукнатините в семейството, подобно на майчините си бижута — всичко истинско, от диамант, от злато, се изваждаше наяве само в редки, съдбоносни случаи. Остана без сили, докато даваше на тази мазна и елегантно облечена непозната всички такива факти — за Бил, за Джейми, за бабите и дядовците, за стеснителността на Сара и хитрите й машинации. Доктор Паркър стрелна с поглед часовника си. Дали се е отегчила?

Лекарката каза:

— По време на бременността си приемахте ли някакви лекарствени средства?

— Не, не съм приемала. Понякога вземах тиленол. Но само на два пъти. Знаех, че не е хубаво.

— Какви са взаимоотношенията със съпруга ви?

— Отлични. Добри.

— Карате ли се открито? Говорили ли сте някога за развод?

— Не. Никога.

— Някой от двама ви да пие или да взема наркотици?

— Пием само в компания — рече обидено Даян. — Изобщо не докосваме наркотици. Ходим на църква.

Последва пауза, докато ръката на лекарката се движеше бързо по листа.

Даян заговори:

— Затова сметнахме, че ако някой като вас, лекар, й каже да престане с тия глупости и се залови за работа, ами че, тогава… — Гласът й заглъхна.

Докторката захапа долната си устна, олющвайки част от червилото. Сложи обратно капачката на скъпата писалка. Зъбите отпуснаха устната и лекарката се облегна назад в кожения си стол.

— Работила съм с трудно усвояващи деца…

— Но тя не е трудно усвояваща — заяви бързо Даян. — Нали ви казах, коефициентът й на интелигентност…

Доктор Паркър рече:

— Трудното усвояване не зависи от интелигентността. То е…

— Докторе — търпеливо започна да обяснява Даян, — Сара е умно, стеснително малко дете. Тя е научила един… — Даян си спомни фраза от книгата „Потайното дете“ — … модел на поведение, за да получи внимание от съпруга ми, от мен и нейните учители. Играехме по гайдата й. Сега имаме нужда от специалист като вас да й каже да се стегне и да се залови за работа. Вече не можем да се справим с номерата й. Вас ще ви послуша. Ето защо съм тук.

Доктор Паркър изчака за момент и после заговори:

— Искам да ви кажа нещо и можете да го обмислите и обсъдите с вашия съпруг. Първо — въз основа на това, което ми разправихте — не съм уверена, че дъщеря ви страда от смущение в съсредоточаването. Някои психиатри смятат, че подобно смущение е съвсем различно от хиперактивността. От моите собствени проучвания смятам, че те са преплетени. Ако правилно съм разбрала, Сара не показва обща свръхактивност — това, което ние наричаме хиперкинетично поведение. Нейната нервност може да е нещо вторично; тя има други проблеми и те на свой ред я правят неспокойна и раздразнителна. Риталинът е само временна мярка, в най-добрия случай.

— Но доктор Словинг обясни, че сега това ще й помогне да учи и че ще помни това, което е научила.

— Разбирам и има какво да се каже по този въпрос. Но с цялото си уважение към вашия специалист, струва ми се, че лекарите предписват риталин малко прибързано. Много хора предпочитат диагноза „смущение в съсредоточаването“, защото предпочитат да виждат по-скоро физическо, отколкото психологическо обяснение за заболяванията на децата си.

— Сара не е луда — ледено изрече Даян.

— В никакъв случай — натъртено каза лекарката. — Неспособност, свързана с развитието, е често срещан и лечим проблем. По наше време това се интерпретираше като глупав, мързелив или своеволен. Професионалистите вече не го тълкуват по този начин. Ала много хора така го възприемат.

Даян почувства критично жегване откъм спокойното лице на лекарката. Тя рязко рече:

— Защо, как можете да говорите това? Трябва да видите колко много работи Бил с нея. И всеки ден я карам да слиза долу и да си пише домашните. Понякога се занимавам с нея цял час преди закуска.

Лекарката каза меко:

— Сигурна съм, че на вас със съпруга ви е било трудно. Но е важно да забравите всички мисли, че тя е мързелива, глупава или просто дръпната.

— Толкова ми беше трудно да дойда тук — ядосано избъбри Даян. — Искам само да й кажете да се стегне, да…

Доктор Паркър се усмихна.

— Знам, че ви е трудно, госпожо Корд. Иска ви се бързо средство за неприятностите на дъщеря ви. Ала мисля, че няма да го открием. Ако тя има проблем, свързан с развитието, както ми се струва, тогава лечението изисква родителите да очакват по-малко от детето, а не повече. Трябва да намалим напрежението и стреса върху нея.

— Но тя точно това иска.

Доктор Паркър вдигна ръцете си и макар да се усмихваше, Даян изтълкува жеста като спечелен рунд от страна на лекарката. Тя кипна срещу тази жена, която превръщаше разговора в състезание относно съдбата на дъщеря й. Не се успокои ни най-малко, когато лекарката каза:

— Най-напред ще извърша серия тестове, за да определя точно какви са проблемите.

О, добре те схващам, миличка. Задават се доларовите знаци.

— После тя ще трябва да идва за редовни сеанси и ще я лекуваме — вероятно заедно със специалисти педагози.

— Аха — хладно рече Даян, все още вцепенена от това, което й се струваше като истинско нахокване.

Доктор Паркър каза:

— Ще насрочим ли определен час?

Даян насъбра достатъчно учтивост, за да промълви:

— Мисля, че трябва да го обсъдя с Бил.

Тя се изправи и видя как тази облечена в розов костюм кучка също стана, усмихна се топло и протегна ръка с думите:

— Очаквам с нетърпение да ми се обадите. Беше ми приятно.

За тебе, може би. С мрачно лице Даян пое ръката на лекарката и излезе.

На паркинга отвън тя разкъса визитката на лекарката на четири парчета и ги пусна на вятъра да ги отвее.

Корд и Т. Т. Евънс се бяха надвесили над бюро в главното помещение на шерифството и четяха компютърната разпечатка, която Евънс бе поръчал на областния изчислителен център. Беше озаглавена: „Известни сексуални нарушители, осъдени за деянията си“.

През последните три години областният прокурор бе завел дела и бе обвинил седем изнасилвачи, четирима души — за сериозни сексуални насилия, трима — за блудства с деца, трима ексхибиционисти („Ей, искаш да кажеш, от ония, дето се показват…“), двама — за надзъртане в чужди спални и трима изключително смутени местни жители, чиито сексуални оскърбления включваха добитък.

— Населението ни е сравнително неизвратено — коментираше Евънс, отбелязвайки, че тези бройки — освен случаите с овцете — са значително по-ниски от средните стойности за щата.

Корд и Евънс току-що бяха научили, че всеки един от изнасилвачите и нападателите е под контрол. Евънс каза, че ще провери неофициално ексхибиционистите и надзъртащите. Не беше особено въодушевен от перспективите.

— Знам, ще бъде напразно — рече Корд. — Ама трябва да го направим.

Рибън беше пристигнал и пощипваше месестата част на ухото си, докато надничаше в справката и се подхилваше. Ланс Милър влезе в службата, току-що пристигнал от студентското градче. Корд забеляза, че той е доста смутен.

— Какво има, Ланс?

Младият мъж метна шапката си на закачалката до вратата и заоправя късата си коса с розовите си пръсти. Приближи се до групичката старши офицери. Погледът му плъзна из стаята.

— И тъй, Бил, отидох в сградата Макренолдс, в общежитието, заедно с хората от криминалния екип. Както ти ми каза.

Корд нетърпеливо махна с ръка.

— Тя ще дойде ли за разпит? Емили?

— Ами току-що малко поговорих с нея. Много е хубавичка.

— Коя е тази? — попита Рибън.

— Съквартирантката на Джени — рече Корд.

— Беше страшно разстроена — продължи Милър. — Каза, че май някой се е вмъкнал в стаята и е откраднал всички писма на Джени. Тя…

— Виж ти… — обади се шерифът. — Това е интересно.

— Вчера отишла на панихидата, която правили за Джени в една от църквите, и оставила вратата отключена. Когато се върнала, някой бил откраднал онази папка с всички писма на Джени и важни документи.

Корд кимаше.

— Разпитах наоколо, но почти всички били на панихидата и никой нямаше представа за вмъкването.

— Може би членове на сектата — предложи Рибън, повдигайки вежди към Корд.

— Има и нещо друго — рече Милър.

Беше свел поглед към бюрото и в момента фокусираше една фраза в компютърната разпечатка: „Случаи на насилствена содомия“.

— Емили ми даде няколко неща, неоткраднати от онзи човек.

— Добре — рече Корд.

— Едно от тях е календар от миналата година. — Милър се прокашля.

— И? — попита Рибън.

— Някакъв джобен календар. Бил е в бюрото на Емили и затова не е бил откраднат.

— И какво имаше в него? — Корд започна да става нетърпелив.

На Милър като че ли му олекна, защото сега можеше да се опре на нагледни средства. Той прелисти омачканото бележниче, отворено на предишната година, месец януари. Написани в карето за събота вечерта в края на месеца, се мъдреха думите: Бил Корд. 9 ч. вечерта. При мен.

8.

— Аз я разпитвах.

— По някой случай ли?

— По случая Биаготи — рече Корд.

Той се взираше в смачканата страничка от бележника на Джени за последната седмица на януари. В четвъртък е трябвало да си прибере дрехите от химическото чистене. В петък е щяла да ходи до аптеката за шампоан, тампони и някакви хапчета.

В събота се бе срещнала с Бил Корд. В 9 часа вечерта. При нея.

Както Евънс, с цялата му привързаност към Корд, така и Милър, с неговата неопитност, не желаеха нищо от този род.

Рибън впи поглед в широко разтворените зелени очи на Корд.

Шерифът се мъчеше да си припомни и после рече:

— Това е било, след като ти се върна от командировката. Било е около края на януари. — Той изглеждаше безкрайно облекчен. — Нали не си я познавал другояче?

— Не.

После лицето на Рибън отново помръкна и погледът му падна върху календара.

— Нарекла те е Бил. Какво ще кажеш за това?

Евънс се отдалечи и седна на временното си бюро, за да проведе телефонен разговор, истински или мним.

Корд каза спокойно:

— Когато се обадих на Джени, за да видя дали мога да я разпитам по случая Биаготи, двамата се заговорихме и се оказа, че сме били почти съседи в Сейнт Луис. Нали разбирате, поговорихме си малко на тази тема. В края на разговора я наричах Джени. Предполагам, затова е написала Бил.

— Познавали ли сте се в Сейнт Луис?

— За какво точно намекваш?

— Нищо, Бил. За абсолютно нищо не намеквам. Просто трябва да съм нащрек при подобна ситуация.

— Каква ситуация?

— Просто искам да играем с открити карти.

— Картите са открити.

— Добре. Но въпреки че си ядосан, ще ти задам още един въпрос и повече няма да се занимаваме с това. Имаш ли в папката за Биаготи запис на твоя разговор с Джени?

— Не.

— Защо не?

— Нищо не бях записал. В онази събота наминах край общежитието. В девет часа. Поговорих с Джени за около петнайсет минути. Тя познаваше малко момичето Биаготи, но това бе всичко. Джени беше една от може би петдесетте студенти, с които съм разговарял по случая.

— Обаче не си разговарял с всички петдесет в събота вечер.

— Но тогава говорих с много от тях. Също и в неделя сутринта. И в неделя вечерта. И…

— Хубав отговор.

— Това е верен отговор — веднага отсече Корд.

— Добре, Бил, не кипвай. Ако аз не те попитам, някой друг би могъл. Да забравим за това.

Рибън почука по разпечатката за сексуалните провинения.

— Това беше добра идея, тия сексуални неща. Аз също бих проверил и по окултните книжарници и други подобни. Мисля, че има една такава недалече от университетското градче, на „Уейвърли стрийт“ или на „Стинсън“. Там на вратата е закачено табло за съобщения. Вижте дали няма съобщения за окултни… Какво имат сектите? Служби, събрания или какво?

— Може би служби — услужливо предложи Милър. — Искам да кажа, щом са религиозни.

— Е, добре, бих проверил това. Непременно. — Рибън се върна в кабинета си. Подът скърцаше под тежките му стъпки.

Корд усети, че Евънс и Милър го гледат втренчено. Евънс набра някакъв номер по телефона. Корд подаде на Милър календара на Джени.

— Прибави това към веществените доказателства. И да се залавяме отново за работа.

За известно време след срещата си с декан Ларъби той се чувстваше като генерал Джордж Томас, спечелил си прозвището „Канарата на Чикамога“[1] през 1863 година, защото бе попречил контраатаката на Бракстън Браг да се превърне в пълно поражение на федералните войски. Изправен пред съкрушителни сили и смазан от загуби, но безкрайно уверен и силен.

Сега обаче професорът и заместник-декан Рандолф Ръдърфорд Сейлс е пронизан от отчаяние като от щик на мускет. Той седи на едно място вече цели три часа, пушейки тринадесетата си цигара за този следобед, в хотел „Холидей Ин“, заедно с четирима попечители на Одънския университет от Източното крайбрежие. Той не знае с какви материали разполагат те, но вече е направил своя извод за самите тях: това са хора, които гледат на Одън като на търговско училище. Двама са адвокати, един е директор на голяма благотворителна организация и един е лекар. Тяхното внимание към колежа произтича от интереси към политехниката, бизнес колежа, биологическия факултет.

Разбира се, те изобщо нямат представа, че Сейлс тайно ги презира заради еснафската им ограниченост по отношение на образованието. Той не може да си позволи те да разберат това, защото от тях четиримата идват близо единадесет милиона долара годишно за финансиране на колежа. Сейлс, професорът по история, смята, че те са богати глупаци; Сейлс, заместник-деканът по финансовите въпроси, облян в гореща пот в момента, се мъчи да ги очарова с приказки, докато те си похапват от ужасната плодова салата в ресторанта.

От време на време те май се уморяват да слушат професор Сейлс и очите им се стрелват към документ от пет страници, който професорът е приготвил малко преди това.

— Господа, Одънският университет отговаря на изискванията за недоходоносна институция, с което се освобождава, според параграф 503 (в) от Закона за държавните приходи, от плащане на федерален подоходен данък и според аналогичен параграф от щатския правилник — от плащане на щатски данък. Но това, че е недоходоносна институция, не означава, че той може безнаказано да губи пари. — Ха-ха-ха. Той се вглежда поотделно в очите на всеки. — Ето защо, макар термините червено и черно да нямат същото значение, което биха могли да имат, например, за „Дженеръл Мотърс“ или за IBM, то ние сериозно обмисляме дали да не променим цветовете на колежа от черно и златно на пурпурночервено…

Той е пламенен и забавен, шегува се с публиката подобно на остроумно конферансие, умение, което е усвоил след години изнасяне на лекции пред двадесетгодишни младежи. Ала тези от Източните щати са неподатливи и всъщност изглеждат смутени заради Сейлс.

— Трябва да започнем да мислим по-глобално — казва един от тях. — Да основем юридически факултет или да наблегнем на програма за бизнесадминистрация.

— Хмм. Доста разходи са това — вмъкна Сейлс. — Поне петдесет милиона.

— Може би безкредитна дългосрочна образователна програма?

Сейлс кима сериозно, обмисляйки. Ама че глупак, фермерите не биха платили толкова пари, за да учат вечер Хайдегер[2].

— Хмм. Пазарът е малък за това — изрича той.

Един от попечителите, адвокат със стегната фигура, играч на голф, който отказа дори плодовата салата като твърде калорична, казва:

— Мисля, че не бива да прибързваме и да се отказваме от помощта по Раздел 42 (д). — Според щатския образователен закон частните колежи могат да имат право на субсидии, ако приемат голям брой студенти от малцинствата, независимо от техния успех.

Останалите го зяпват озадачено. Поне тук Сейлс има съюзници на своя страна.

Адвокатът добавя:

— Това беше само едно хрумване.

— Три цяло и шест милиона — бавно казва Сейлс и обсъждането пак се завърта.

Сейлс започва да разбира нещо. Тези мъже ухажват клиенти, пациенти и висши служители, които редовно им изписват чекове за десетки и стотици хиляди долари. Те живеят с изрусените си съпруги с козметично коригирани лица и ходят с лимузини до художествени галерии, ресторанти и учреждения. Освен срещите два пъти годишно в Одън, Палм Спрингс и Аспен, те рядко си подават носа на запад. Сейлс вижда, че техният интерес в тази алма-матер е само това — един личен интерес и нищо повече. Започва да му се гади от предложенията им, които са дребни и дори нещо по-лошо, елементарни; те са просто ученически отговори на домашното задание „Как да се спаси Одънския университет“.

Когато и последните капчици сироп са изсмукани от купичките с плодове, Ранди Сейлс е обхванат от чувство на ужасна разруха, разбирайки, че е сам в борбата за финансовото оцеляване на колежа. На колежа. И на собствената си кариера. И може би на своята свобода.

Мъжете от източните щати обещават да обмислят проблема. Обещават да увеличат личните си гаранции. Обещават да предприемат кампания сред колегите си на Изток. После се ръкуват със Сейлс и се качват в лимузината (наета от университета, петдесет и шест долара на час), за да стигнат до летището на окръг Харисън.

Сейлс е страшно отчаян. Той се връща в кабинета си и с помощта на един от юристите на колежа попълва формуляр-молба за спешна щатска помощ за частни образователни институции. Твърде малко. В най-добрия случай Одън би могъл да получи шестстотин хиляди. Ала Сейлс настоява юрисконсулта все пак да подаде молбата, и то по факса. Той замаяно проследява с поглед излизащия юрист в сив костюм и си представя живо един образ от собствените си лекции — не на Джордж Х. Томас, събиращ войските си за кървав отпор, а по-скоро на федералния генерал Ървин Макдауел при кръстопътя Манасас, отчаяно наблюдаващ как отлитат душите на многобройните му войници под страшния пукот на оръдията на Джексън[3].

Специално за „Реджистър“: Трупът на наскоро убита и одрана коза бе намерен вчера в стаята на четвърти клас в началното училище на Ню Лебънън.

Животното било открито от портиер в шест часа сутринта. То явно е било оставено след затварянето на училището в полунощ. Вандалът се е промъкнал в училището през прозорец на партерна тоалетна. По това време в сградата не е имало никого.

Стените били нацапани с голямо количество кръв — вероятно от животното.

Стаята ще бъде затворена няколко дни, за да бъде почистена. Четвъртокласниците ще учат в училищната занималня.

Детективите смятат, че този инцидент може да е свързан с изнасилването и убийството на студентка от Одънския университет от така наречения „лунен убиец“ в нощта на 20 април. Според училищни служители вандалът изписал на стената в класната стая думата „лунатик“ с кръв.

Училищен съвет одобри отпускането на спешни средства за наемане на охрана в училището по време на учебните часове до края на срока.

Междувременно учителският съюз и представители на родителско-учителското дружество са се свързали с канцеларията на Джон Тредъл, областния инспектор, с молба за полицейски час в града и за допълнителни полицейски сили за разследване на престъплението. Един член на родителско-учителското дружество, пожелал анонимност, заяви, че ако убиецът не бъде заловен в следващите няколко дни, родителите може би ще си помислят дали да пускат децата си на училище.

Следващото пълнолуние ще бъде след пет дни, в сряда вечерта, на 28 април.

— Това вече излиза от контрол — каза Бил Корд.

Стив Рибън внимателно докосна вестника. Поколеба се дали да отговори на хапливата забележка на Корд. Но вместо това шерифът рече:

— Коза ли?

— Какви щуротии… — Корд поклати глава. — Искам да кажа, хората ги четат. Вярват им…

— Не можем да контролираме пресата, Бил. Знаеш това. Какъв е бил почеркът? На стената в класната стая?

— Какъв ли? Не знам. Ако искаш да намерим графолог…

— „Лунатик.“ Значи идва от „луна“…

— Тази лунна история побърква хората — възропта Корд. — Появила се е вече сериозна истерия.

— Фактите не могат да се отрекат.

— Стив, това са били деца.

— Деца ли?

— Просто някаква лудория. Деца от училището.

— Не знам, Бил.

— Дори да е бил убиецът на Джени, оставени са само няколко ефектни улики, за да изглежда, че уж това е свързано с луната.

— Е, но в такъв случай…

— Не — рече Корд. — Той го е направил, за да ни подведе. Искам да кажа, защо ще убива коза? Защо не и друга жертва?

— Това, че не е убил човек, не означава нищо. Може би интервалите между атаките са по-различни, отколкото предполагах.

Корд се замисли за момент.

— Е, добре, Стив, дали това би се случило, ако този тип не бе прочел материала за сатанинските култове в „Реджистър“?

— Имаш предвид моето интервю от онзи ден, нали?

Корд не можа да измисли никакъв отговор. Той сви рамене.

— Не сме намирали никакво доказателство за култ или сатанински ритуал около тялото на Джени.

— Ножът. Забравяш за ножа.

Корд засмука устната си за миг.

— Наистина, не мога да проумея това за ножа.

Виждаше, че няма смисъл да води подобен разговор с Рибън.

— Искам да направя нещо друго — рече той. — Да пуснем обява за свидетели. Ще обещаем, че всичко ще остане поверително.

— Колко ще струва? — попита шерифът.

— В „Бийкън“ няма да е скъпо, но мисля, че трябва да го направим пак в „Реджистър“. Ще бъде около четиристотин за седмицата. Така получаваме отстъпка.

— Нямаме толкова средства в бюджета. Той и без това е вече изтънял от твоя полет до Сейнт Луис.

Корд рече:

— Мисля, че трябва да го направим. Никой не се е обадил. Нуждаем се от помощ.

— Обърни се към „Бийкън“, не можем да си позволим в „Реджистър“ — каза Рибън. — Имам обаче друга идея. Трябва да разпиташ всички психиатри в района за техните пациенти. И всички изписани от Гъндерсън през изминалия месец.

— Та нали това е психиатрия с лек режим, на двеста мили оттук? — попита Корд.

— Много луди минават през Гъндерсън.

— И всеки психиатър ще се позове на лекарската тайна.

— Това не ме интересува особено много. Поне ще бъде отбелязано, че сме ги питали и по тоя начин ще се застраховаме.

— Не разполагаме с достатъчно хора дори за работата си в момента, какво остава да пратим някого при всеки лекар в района.

Двамата се вгледаха един в друг за момент и накрая Корд твърдо заяви:

— Ще поема отговорността за начина, по който водя разследването.

Рибън почеса с пръст едрата си червена буза.

— Не е нужно да спорим за това, Бил. — Той се усмихна. — Ти си съвсем прав. Случаят е твой. И отговорността е твоя. Прави каквото смяташ за необходимо.

Късното следобедно слънце падаше върху бюрото й и върху листа хартия пред нея. Сара протегна ръка и квадратният слънчев лъч сякаш сгря ръката й. Малки прашинки плуваха в лъча и Сара си представи: ако тя бе малка прашинка, можеше да се понесе надалече, право през отворения прозорец и навън. Никой нямаше да я види. Никой нямаше да узнае.

Тя се надвеси и приглади листа, който беше смачкан и мек. Почувства известно разочарование; това бяха червени буквички върху машинописен лист. Беше се надявала, че той ще остави съобщения във вид на камъни или върху голям лист кафява обгорена хартия.

Тя съсредоточено изплези език. Четенето за Сара бе по-трудно от писането, въпреки че изпитваше ужас, докато си спомни правописа и накъде трябва да вървят буквите, но поне самата тя си решаваше кои думи да използва. Четенето беше точно обратното. Трябва да гледаш думи, които някой друг е избрал, и после да откриеш кои точно са те.

Това бе същинско мъчение.

Тя въздъхна, загуби докъде е стигнала и пак започна отново. Най-после свърши след двайсет минути. Обля я вълна на щастие — не само защото успя да завърши бележката, но заради смисъла на самите думи.

Сара,

Получих твоята бележка. Истински се зарадвах, когато я получих. Не се безпокой за своя правопис. За мен няма значение как пишеш. Аз те наблюдавам. Много скоро ще те посетя. Ще ти оставя изненада в гаража.

Да, наистина, аз съм:

Слънчевият човек

Беше щастлива, да, макар и малко разочарована — той бе оставил бележката, докато майка й я нямаше, полицаят Том си четеше на предната веранда, а самата тя гледаше следобедно филмче по телевизията.

Защо, чудеше се тя, Слънчевия човек не я бе изчакал, за да й даде лично тази бележка, вместо да я оставя на онова място, където тя я намери — под възглавницата на леглото й?

Я поспри…

Даян Корд сновеше из кухнята.

— Тя си придаваше важности, беше наперена, нали разбираш.

— Я почакай — рече Корд. — Спри за малко. — Той отвори първата от обичайните си две бири след работа. Точно тази му беше любима и той изпиташе истинско удоволствие от звука при отварянето на кутийката. Днес ритуалът не му достави никаква наслада.

Даян рязко отвори фризера, измъкна двукилограмов пакет от млян бут и го метна в мивката. Разхвърча се скреж.

Корд отстъпи назад. Той каза:

— Просто попитах как е минало.

— Това, как е минало ще ни струва сто и десет долара — сто и десет! — за тая жена, трябваше да я видиш, лекарка, облечена в пембено, не, нямаше смисъл да я виждаш, да ми разправя тая жена за собствената ми дъщеря. Боже мой!

— Сега се успокой и ми обясни какво ти е казала.

— Бях съвършено любезна с нея. Бях учтива. Опитах се да се пошегувам. — Даян се обърна към съпруга си. — Според мен е от Източните щати.

— Обясни ми какво е казала — търпеливо повтори Корд.

— Тя обиди доктор Словинг и ми говореше така, сякаш аз не позволявам да се помогне на Сара, защото се страхувам да не би хората да кажат, че тя е ненормална.

Корд примигна, мъчейки се да схване всичко това.

— Имам предвид, че тя иска да й платим сто и десет долара — честна дума, сто и десет долара — за един час само…

— Нали имам застраховка.

— … за да даде на Сара някакви тестове. — Даян скръсти ръце и продължи да крачи. — Всъщност тя ми заяви право в очите, че Сара има смущения в ученето.

— Така ли е? — попита Корд.

Даян го зяпна.

Той добави:

— Имам предвид, че има смущения в ученето?

— О, ясно! — развика се Даян. — Значи заставаш на нейна страна? Чудесно.

Корд въздъхна.

— Не заставам на ничия страна. — После отстъпи. — Смяташ, че за сто и десет долара заслужаваш нещо повече.

— А ти как мислиш? — Два картофа се стовариха в мивката.

На вратата се появи Сара и Даян позабави темпото. Малкото момиченце я погледна и каза предпазливо:

— Мамо, време е за моето хапче.

Още два картофа с трясък се приземиха в мивката.

— Не — рече Даян. — Повече няма да ги пиеш. Дай ми шишенцето.

— Няма ли?

— Няма ли да ги пие? — попита Корд.

— Не.

— Добре, и без това не ги харесвам. Те са гадни и ми разбъркват корема.

— Сега ти и баща ти започвате да работите по правописа за контролното другата седмица и…

— Аз няма да мога да…

— Ще правиш каквото ти се казва, млада госпожице! — Даян измъкна лук от хладилника. Туп, право в мивката. — А в събота ще те водя при доктор Паркър. Тя е симпатична госпожа и ще ти помогне за училището.

— Добре. — Сара отстъпи, страхът от контролните бе много по-ужасен в сравнение със страха от една разярена майка.

— Миличко — каза й Корд, — тичай веднага в кабинета. Веднага идвам. — Когато тя излезе, Корд изви глава към жена си. — Е, и? — рече той.

Даян изглеждаше вбесена.

— Е, и какво?

— Мислех, че… Имам предвид това, което току-що каза. Помислих си, че няма да водиш Сара при нея.

— Руло „Стефани“? — попита Даян.

— Мм, чудесно.

— Разбира се, че ще я заведа. — Даян размаха връзка моркови срещу него и дрезгаво прошепна: — Тая жена е противна и се облича по последна мода, ама ако не помогне на дъщеря ми, тогава Бог да й е на помощ.

Филип Халпърн неспокойно носеше книжната кесия, лавирайки през задръстения заден двор към омазнено каменно огнище, отрупано с пепел и обгорени кости от пържоли и пилета. Момчето остави кесията върху купчина пепел и бръкна в джобовете си, опънати от дебелото му тяло. Най-после измъкна кутийка кибрит от джоба на ризата си. Стори това с благоговението на човек, който не се бои от самия огън, а от неподозираните рискове, свързани с него. Клечката кибрит пламна и се разнесе остър мирис на сяра. Той запали кесията. Тя започна да гори. Филип се запита дали пушекът не е отровен. Съжаляваше, че не помоли приятеля си Джано да направи това…

О, не…

Филип чу стъпките. Той вдигна поглед и в здрача видя неясните очертания на баща си, тежък мъж с къса коса, облечен в сини джинси и тениска. Единственото отчетливо нещо в тромавата фигура беше червената точица на цигарата между пръстите му встрани. Филип усети как сърцето му замръзва.

— Що правиш, синко? — запита го благ глас.

— Нищо.

— Питал ли си ме дали можеш да гориш нещо?

— Не, сър.

— Сам ли запали кибрита?

— Просто си играех.

— Играеш си с кибрит?

— Ама това е в огнището — рече Филип, мъчейки се да говори спокойно.

— Виждам, че е в огнището. Попита ли ме дали можеш да палиш кибрит?

— Не, сър.

— Какво следва?

— А?

— Какво съм ти казвал за подобен отговор? Забрави ли правилата?

— Съжалявам — бързо рече Филип.

— И какво е туй? Дето го гориш?

— Просто някакви листове, които намерих.

— Пак от ония списания?

— Не, сър. — Моля те, моля те, моля те. Само ме остави. Моля те. Филип усети как сълзите се стичат по бузите му. Беше благодарен на тъмнината; най-сигурният начин да получи бой беше да заплаче. — Само малко хартия.

— Откъде си докопал ония списания?

— Не бяха списания.

Кесията изведнъж лумна в пламък, тъй като съдържанието й се подпали. На Филип му се стори, че усеща ужасна миризма. Човешка миризма. Представи си малко космическо същество, обгърнато в пламъци. Той преглътна. На мъждукащата светлина съзря матовото намръщено лице на баща си.

— Беше излязъл във вторник вечер — рече мъжът. — Погледнах в стаята ти и те нямаше.

Гласът на Филип сякаш се свърши. Сърцето му заби като ревящ автомобилен двигател, изтласквайки всичката кръв от гърдите към лицето и слепоочията му.

— Така ли беше?

Филип кимна.

Баща му каза:

— Мъжът отговаря, а момичето кима.

— Да, сър, бях излязъл.

— Къде?

— Просто се поразходих.

— Аха — рече баща му. — Ясно. Шмекер.

— Моля те, татко…

— Не хленчи.

— Аз просто… Извинявай. Аз само…

Само какво? Филип не знаеше какво да каже. Не можеше да разкрие истината за кесията. Искаше тя да изгори и да се превърне в безмълвна пепел, искаше баща му да умре, искаше да не бъде дебел. Искаше да престане да мисли за женски гърди, за момичета, за оная кал…

— Моля те.

— Подай си ръката.

— Моля ти се. — Но макар че казваше това, ръката му се вдигна. Откри, че когато гледа, по-малко боли и сега той се взираше в собствените си пръсти.

— Получаваш по един удар за кибрита, един — за списанията, един — задето лъжеш.

— Аз не…

— Два за лъжите.

Баща му вдигна юмрука си и го стовари тежко върху опакото на дланта му. Момчето изхриптя от болка.

Филип знаеше как ще убие баща си. Няма да бъде чрез удушаване. Ще бъде с някакво оръжие. Той искаше да прониже тялото на баща си. Фантазираше си това, докато едрите стави на баща му се вдигаха и стоварваха, кости като желязо, кости като лазерни торпили.

И отново тази изгаряща болка. Филип си представи как баща му лежи край пътя и как шурти кръв от дълбоките му рани.

Пламъците в огнището потрепваха на хладния ветрец. Огънят започна да угасва. Ръката на баща му се надигна за последен път.

Филип си представи как баща му лежи край пътя.

Представи си го умиращ сред сини цветя, умиращ в локва кал.

Бил Корд потрепва и се събужда. Два часа през нощта.

Неговите сънища са обикновено логически оправдани, той е убеден, че образите в сънищата са повторения на събитията в живота, напълно смислени и сигурни. Сънищата не са поличби от лукави богове или отдавна потушени тъмни желания.

Но тази нощ Бил Корд лежи буден с разтуптяно сърце и толкова мокри крака, че за миг го пронизва ужас да не би да се е изпуснал, както правеше баща му всяка нощ през последните два месеца от живота си. Той протяга ръка и леко успокоен, усеща потта по бедрата си.

Сънят беше следният:

Корд седи на веранда, която си спомня от своето детство. Само че сега е вече пораснал и посивял. Станала е ужасна грешка, някакво недоразумение, толкова поразяващо, че Корд плаче от мъка. „Аз знам“, отговаря той на невидим човек вътре в къщата, който току-що му е казал новината. „Аз знам, знам, знам… Но си мислех другояче през всичките тези години. Друго предполагах…“

О, не, о, не…

Как е могъл да сбърка?

Безплътният глас му е казал и той самият трагично го е потвърдил накрая, че макар да е вярвал, че има две деца, всъщност той има само едно — другото представлява просто наръч трева, забутан в задния двор на къщата.

Той бе изплакал в съня си и тогава се събуди.

Сега лежеше с мократа си от пот пижама, заслушан в дишането на Даян и чувстваше блъскането на сърцето си. Предположи, че самият сън не бе продължил повече от пет или десет секунди. Но въпреки това си помисли, че до края на живота си ще носи спомена за тези сълзи, които проля в съня си за изгубеното си дете — и за самия себе си, защото половината семейно щастие през тези дълги години е било лъжовно.

Виненочервеният „Кадилак Елдорадо“ навлезе в паркинга и спря на определеното място, обозначено с черни букви: „Г-н Гебън“.

Шофиращият погледна знака за миг и си спомни за паркинга, който току-що напусна — при погребалното бюро „Столоковски“ нагоре по шосето. На онзи знак пишеше „Семейства и гости“ и не беше с черни, а с яркосини букви. Ричард Гебън си помисли, че в това има тъжна ирония; синьото в знака на погребалното бюро беше в същия нюанс като фирмения знак на собствената му компания.

Той слезе от колата и тръгна прегърбено към облицованата с малки камъчета ниска сграда. За момент въздухът се изпълни със самолетен грохот и на близкото летище един боинг започна да се готви за излитане. Когато дебелата стъклена врата се затвори зад гърба му, звукът се сниши до нивото на шепот.

— О — изрече служителят на входа и го изгледа слисано.

И двамата нищо повече не казаха.

Във външната канцелария пред кабинета си Гебън прие прегръдката на разплаканата си секретарка.

— Вие не… — започна тя. — Исках да кажа, не трябваше да идвате днес, господин Гебън.

— Трябваше — меко рече той.

После се вмъкна в своя кабинет. Седна на въртящия се стол и погледна навън към буренясал парцел, опасан с островърха желязна ограда и изоставен път.

Гебън — този набит здрав мъжага от Средния запад, със сипаничаво лице, основал от абсолютна нула компанията „Полуготови елементи Гебън“, един простоват човек, способен да взема светкавични решения — днес се чувстваше като парализиран. Нуждаеше се от помощ, беше се помолил за нея.

Сега той бавно се завъртя на стола си и проследи с поглед приближаването на мъжа, който щеше да му осигури тази помощ. Този човек беше предпазлив и почтителен, но безстрашен и дори сред едри мъже внушаваше респект със своята фигура. Той застана търпеливо на прага, с отпуснати огромни рамене. Това бе единственият човек на този свят, с когото Гебън би могъл да се срещне непосредствено след погребението на дъщеря си. Мъжът влезе в кабинета и щом го поканиха, седна на стар тапициран стол срещу бюрото.

— Много съжалявам, господин Гебън.

Макар Гебън да не се съмняваше в искреността на тези думи, те прозвучаха тромаво от грубоватите устни на мъжа.

— Благодаря ти, Чарли.

Чарлс Махони, четиридесет и една годишен, беше висок метър и деветдесет и тежеше сто двадесет и седем килограма. Бе служил тринайсет години като полицай в Чикаго. Преди пет години един тип, заподозрян в убийство, с белезници и арестуван от Махони, умря, след като две от счупените му ребра пронизаха белия му дроб. Върху гърдите на заподозрения бе открит ясен отпечатък от приклада на служебен полицейски револвер. Махони не успя да даде никакви обяснения как е станал този странен инцидент и той предпочете да напусне полицията, вместо да рискува съдебните заседатели да стигнат до едно много логично обяснение.

Сега Махони беше шеф на отдел „Охрана“ в компанията на Гебън. Тази работа му харесваше повече от полицейската. Когато намираха хора откъм вътрешната страна на желязната ограда, в склада или на паркинга, и тези хора се сдобиваха с отпечатъци върху гърдите и със счупени ребра, на никого не му пукаше. Освен на хората със счупените ребра, а Махони можеше без заобикалки да им каже да си траят и да са доволни, че са се отървали само с това. Те рядко бяха доволни. Но наистина си траеха.

Ричард Гебън, който по щастлива случайност бе отървал военната служба, знаеше чикагската история на Махони, защото неговият шеф на охраната играеше ролята на приятел от казармата за Гебън. Понякога двамата си пийваха заедно и си разправяха военни истории и приключения, макар че в повечето случаи говореше Махони, а Гебън казваше: „Сигурно е било страхотно“, или: „Май трябва да опитам това“. Гебън винаги плащаше сметката.

Сега Гебън задържа погледа си за момент върху него.

— Искам да те помоля да направиш нещо за мен, Чарли.

— Разбира се, аз бих…

— Остави ме да довърша, Чарли.

Очите на Махони се спряха на камионче играчка, което отдел „Кадри“ бе раздавало за Коледа. Отстрани на ремаркето бе изписана синята емблема на компанията. Махони нямаше деца и не му бяха дали камионче. Малко му стана чоглаво от това.

— Ако си съгласен да ми помогнеш, ще ти платя десет хиляди долара в брой. При условие че…

— Десет хиляди ли?

— При условие че това, което ще ти кажа, никога няма да излезе от тази стая.

[1] Джордж Хенри Томас (1816–1870) — генерал от федералните сили през Гражданската война на САЩ. Неговият отпор в Битката при Чикамога (1863 г.) спасил федералната армия от пълен разгром. — Бел.пр. ↑

[2] Мартин Хайдегер (1889–1979) — немски философ, считан за основател на екзистенциализма. — Бел.пр. ↑

[3] Томас Джонатан Джексън (1824–1863) — генерал от силите на Конфедерацията през Гражданската война, прочул се с командването си в битката при Манасас в 1961 г. — Бел.пр. ↑

9.

Тя нареждаше наум думите една след друга. Изрече ги на глас: „Когато непорочните хора кротко издъхнат/и тихо прошепнат на душите да литнат…“.

Момичето лежеше в леглото върху жълтото одеяло от общежитието, под юрган, купен от майка й. Лампите в стаята бяха загасени и през пердетата се процеждаше светлосиня светлина. Сълзи бликаха от очите й, слюнка се стичаше върху одеялото под главата й.

Тя си спомни последното, което Джени Гебън й бе казала: „Ей, рожбо. До скоро“.

Емили Роситър зашепна трескаво: „И техните скръбни приятели казват, животът сега си отлита, но други не вярват“.

Не действаха. Думите бяха безсилни. Тя остави за миг книгата на челото си, а после я пусна на пода. Емили, двайсетгодишна и много красива, имаше гъста къдрава тъмна коса, която сега непрестанно увиваше около пръстите си. Започна отново да рецитира стихотворението.

На вратата се почука и тя уплашено затаи дъх.

— Емили Роситър? — Беше мъжки глас. Вратите бяха тънки. Почукването отекна сякаш в сърцето й. — Аз съм полицай Милър. Идвах вече веднъж. Може ли да дойдете и да поговорите с детектив Корд? Той настоява да се срещне с вас.

Обади се женски глас, на надзирателката в общежитието:

— Емили? Тук ли си? Този господин иска да говори с тебе.

— Ей сега ще ви покажа.

Тя чуваше как говорят помежду си. Не можеше да долови думите. Тя…

О, не. Ключът! Надзирателката имаше ключ. Емили отметна завивката. Тя скочи от леглото и застана в средата на стаята като малко дете, със свити колене, изпаднала в паника. Ново почукване.

Емили се вмъкна в гардероба и седна на пода сред паднали закачалки, прахоляк и опаковъчна хартия от химическото чистене. Тя безшумно смъкна няколко свои зимни палта над главата си и изцяло се покри.

— Емили?

Дишай бавно, дишай бавно. Те не могат да те хванат тук… С мен си в безопасност, рожбо.

Но нямаше никакви ключове. След малко тя чу отдалечаващи се стъпки и затихващото подрънкване на ужасното полицейско присъствие. Вече можеше да се измъкне, но беше толкова успокояващо да лежи скрита под кашмира и гладките подплати, че й се щеше да остане там. „Такава ти ще си за мен, щом трябвало е тъй нелепо да побегнеш…“

Тя се загърна още по-плътно с палтата.

Бяха отнесли Джени.

Бяха отнесли нейните писма.

А сега те искат и мен…

Ах, рожбо… Емили отпусна глава върху едно велурено яке.

„Обгръщам плътно твоя стегнат стан и свършвам там, където тръгнах.“

Малкият зелен велосипед „Шуин“ стоеше изправен в гаража. Бе целият обкичен с малки лампички, останали от украсата на коледната елха. Жичките бяха увити около кормилото, калниците, около спомагателните колела. Лампичките бяха включени и колелото светеше подобно на град, който се вижда при нощното приземяване на самолет.

Светлините се отразяваха и от повърхността на локва вода от пода на гаража.

Сара застана на прага и зяпна гледката със страхопочитание. Това й напомни за филма „Извънземното“, гледан пет пъти от нея — сцената, където съществата карат велосипедите да летят в небето.

Тя се приближи и очаровано разгледа светлинките. Този велосипед я бе ужасил, когато го получи преди две години. По настояване на майка си тя се бе опитала да го кара на няколко пъти без спомагателните колела и едва не си разби главата на бетонната алея. Тогава скочи на крака и се втурна към къщата, като пищеше панически. Дори и със страничните колела, тя избягваше да се качва на него, когато биха могли да я видят други деца или Джейми, яздещ толкова бързо високия си велосипед с петнайсет скорости.

Но това, което гледаше сега, не я плашеше. Беше велосипед, но в същото време беше и нещо друго. Нещо повече. Нещо хубаво и нещо тайнствено. Разбира се, тя не можеше да го кара така, с включен кабел към контакта на стената, за да светят лампичките. Но можеше да седне на него и да се прави, че върти педалите — че го кара в небето.

Би могла да отлети при Слънчевия човек, за да му благодари…

Би могла да бъде небесна кралица, ако точиците на жълтите лампички бяха звездите от нейното съзвездие…

Тя пристъпи напред в локвата вода и протегна ръка към кормилото.

— Сари, какво правиш?

Джейми стоеше на вратата и сваляше кафявите кожени ръкавици за езда. Той смъкна каската си и я остави на един рафт. За миг застана с ръце на хълбоците и се приближи до колелото.

— Нищо. — Тя отстъпи назад, свела поглед.

— Ти ли направи това?

Тя не отговори.

— Това е абсолютно тъпо.

— Аз не съм тъпа — рече тя кротко.

Той отиде до стената и изтръгна щепсела от контакта, а после започна да отвива гирляндите с лампички.

— Не, недей!

— Я погледни! Погледни тук! — извика той. Вдигна част от жицата, която бе увита около рамката на колелото. Изолацията липсваше и няколко инча от медната жица бяха оголени и омотани около педала. Той посочи пода до велосипеда. — А тук има разплискана вода.

— Не ми крещи!

— Ако вършиш тъпотии, ще ти крещя.

— Престани! Престани!

— Хич не ми прилагай шибаните си номера! Няма да минат — сопна се той.

После омота изолирбанд около оголената жица, внимателно нави гирляндите и ги постави в кутията с надпис „Коледни лампички“.

Тя измърмори заплашително:

— Не трябваше да ги махаш.

На прага се появи Даян.

— Какво става тук? Чух ви чак от спалнята.

Джейми каза:

— Сара си играеше с коледните лампички.

— Наистина ли, Сара?

Малкото момиченце сви обидено устни.

— Той ме нарече тъпа.

— Джейми? — обърна се Даян към него.

— Ами че тя се държеше тъпо. Като нищо можеше да се убие с ток.

— Беше толкова красиво, а той го развали.

— Мамо — рече той, съвсем вбесен.

Даян се обърна към дъщеря си.

— Знаеш, че не трябва да пипаш украсата. Ако счупиш нещо, ще го платиш с джобните си пари.

— Нищо не съм направила! — изкрещя Сара и се втурна навън.

Джейми смъкна колелото си от поставката на стената. Даян се приближи до него и прошепна ядосано:

— Колко пъти съм ти казвала да не я наричаш тъпа?

— Но тя си играеше с…

— Не ме интересува с какво си е играела. За нея това е най-ужасното нещо. Не го прави.

— Мамо!

— Просто не го прави.

— Но ти не разби…

— Чу ли ме?

Силните му ръце здраво стиснаха спирачните лостове на колелото.

Даян повтори въпроса си.

— Да — вяло измърмори той.

Гласът на Даян омекна.

— Ако я видиш пак да прави нещо подобно, ще дойдеш при мен и ще ми кажеш. На сестра ти в момента й е много тежко. Такива дребни неща й се отразяват зле.

— Казах, добре.

Той ядосано започна да движи колелото си напред-назад.

Даян избърса ръце по полата си.

— Извинявай, че избухнах.

— Няма нищо — измънка той. — Няма проблеми.

— Мачът ти е довечера, нали?

— Да.

— Ще бъдем там.

— Ти и Сара.

— Баща ти ще работи. Сега има важно разследване.

Той се метна на колелото и потегли по алеята.

— Защо не оставиш полицая да те закара до училището. Баща ти не иска двамата да се движите навън сами.

Той сви рамене.

— Джейми — извика тя, поглеждайки на рафта до вратата. — Почакай! Каската ти…

Но момчето като че ли не я чуваше и рязко свърна на завоя, набирайки скорост към шосето.

Той си помисли, че е череп, но не бе сигурен.

— Уоткинс?

— Аз съм.

Не, това бе невъзможно. Джим Слоукъм влезе в малката канцелария без прозорци в щатската сграда в Хигинс. Представи се. Не бе особено впечатлен; собственият му кабинет в шерифската служба на Ню Лебънън бе по-голям, а освен това имаше и прозорец. Стаята вонеше на лук и бе пълна с книги, телекси и фотокопия от съобщения. Той хвърли поглед на някои и си помисли колко скучни са навярно. „Месечен криминален бюлетин на Министерството на правосъдието «Насилия в семейството — издание за Средния запад».“

Слоукъм изви очи към стъклата на библиотеката зад Уоткинс. Не, това беше грейпфрут, който човекът е оставил и навярно е забравил за него. А може би беше щраусово яйце.

Ърл Уоткинс беше нисък и закръглен и носеше тясна синя риза. На носа му висяха кръгли очила с телени рамки. Устата му напомняше на посмачкано „О“ над дълбоко цепната брадичка.

— Сядайте.

Слоукъм се настани на твърдия дъбов стол.

— Слушайте, какво е това?

Онзи проследи показалеца на полицая.

— Това ли? Череп. Виждате ли дупката от куршум? — Уоткинс, приличащ на огромна топка, с потни петна под мишниците, беше специален агент към щатската полиция, отдел „Опасни престъпления“.

Слоукъм каза:

— Надяваме се, че ще можете да хвърлите малко светлина по случая, който имаме. Да ни подпомогнете със съставяне на профил на убиеца. Право да си кажа, има нещо призрачно в тази история.

— Призрачно ли? — бавно рече Уоткинс.

Слоукъм накратко му обясни за убийството на Джени Гебън и добави:

— Станало е в нощта, когато луната беше половинка и под момичето намерихме ей този култов нож. — Той подаде фотокопие на Уоткинс.

Големият мъж хвърли равнодушен поглед към листа.

— Аха. Кога й е бил рожденият ден?

Слоукъм запремига. Той отвори почти празната си чанта, надникна вътре и после я затвори, спомняйки си точното местенце на бюрото си, където бе забравил папката с останалите материали.

— Ами имаме човек, който събира всички тези данни. Ще ви изпратя копие.

— Колко са били извършителите? — попита Уоткинс.

— Не знам. Имаше много стъпки наоколо. Предимно мъжки. Заснели сме ги. Ще ви изпратя копия, ако искате.

— Не. — Уоткинс огледа снимката на ножа. — Аха. Насечена ли беше?

— Не. Удушена.

— Не знам какъв е този символ — рече Уоткинс. — Вие имате ли някаква представа?

— Прилича на нещо германско. Като нацистко, нали разбирате.

— Това не е свастика.

— Не — каза Слоукъм, — нямам това предвид. Гледах онзи филм по телевизията. Гестапо имаше такива символи…

— Не на Гестапо. На SS. На Schutzstaffel.

— Точно на това. Мълнии.

— Само че ония са успоредни. Тези са пресечени. — Уоткинс размаха листа. — Отбелязан ли беше производителят на ножа?

— Не. Само щемпел „Корея“ в края.

— До механизма за затваряне — рече Уоткинс. — Когато онзи я е изнасилил, колко сперма имаше?

Слоукъм затърси отговора по тавана. Стори му се, че Уоткинс зададе този въпрос твърде нетърпеливо и се запита дали Уоткинс, който не носеше венчална халка, е педераст.

— Съдебният лекар определи приблизително осемдесет грама.

— Аха — рече Уоткинс.

Той сплете пръсти и ги вдигна зад темето си. Отправи десетки въпроси към Слоукъм: дали са били използвани средства за връзване, дали убиецът е намерил жертвата или я е отвлякъл, дали е имало следи от алкохол, как е било натъкмено тялото на Джени сред цветята, дали са били вкарвани чужди предмети в ануса или вагината й, колко привлекателна е била тя, дали е имало следи от устни или други доказателства, че убиецът е пил от нейната кръв или урина.

— Това е вече доста гадно — каза Слоукъм, засегнат от въпроса.

— Някакви отпечатъци?

— По ножа, да. И голяма бъркотия от тях по други места. Дал съм да ги сверяват за известни сексуални престъпници.

— Това е добро като начало.

— Искам да се уверя, че тази ситуация няма да се повтори отново — рече Слоукъм с неумолима сериозност.

— Така ли? — На щатския детектив май му стана забавно. Той потърка с пръст фотокопието и после разсеяно се зазяпа в чернилката, която остана по палеца му. Уоткинс прекъсна разказа на Слоукъм за намерената в училището коза, като рече: — Кажете ми за втория случай.

— Знам само за една коза.

— А другата жертва?

— Нямаме друга жертва. Само момичето Гебън.

— Когато се обадихте — рече Уоткинс, разглеждайки лист хартия — вие споменахте за убийства.

— Така ли съм казал? Засега е само едно. Но се безпокоим да не се случи ново през следващата седмица. Нали има пълнолуние.

— Стив Рибън ли ви е шериф?

— Да, той е.

— А Хамърбек Елисън е шерифът за окръг Харисън, нали? Те и двамата ще се кандидатират за нов мандат през есента.

Разделителната линия между това, което може и което не бива да казва, винаги бе доста мъглява за Слоукъм.

— Ами така предполагам. Не съм сигурен дали ще се кандидатират.

Уоткинс обърса ивица пот от челото си. Точно това бе миризмата, сети се Слоукъм. На пот. А не на лук.

Уоткинс се ухили.

— Доста хора разправят, че на Стивън Рибън му хрумват малко шантави идеи.

Погледът на Слоукъм се отклони от Уоткинс и започна да изучава ръба на книгата „Съвременна социопатология“.

— Нищо не знам по въпроса.

— Е, да, предполагам, че не знаете. — Уоткинс се усмихваше така, сякаш е ударил право в целта. — Значи искате да покажете това като нещо повече отколкото…

— Ама какво…

— Това си е ваша работа. — После усмивката му изчезна и той каза: — Само с едно убийство и с такива факти е твърде раничко да се разбере какво има при вас. Трябва ви повече информация.

— Не можете ли да ни дадете някаква идея при предположение, че това е култ?

— Ако искате, мога да ви дам учебния профил на класически култов убиец. Но не го приемайте буквално. Нямам представа дали може да се приложи, или не.

— Разбирам.

— В такъв случай искате ли да започна?

— Давайте. — Слоукъм се изправи и отвори бележника си. В същото време погледна към черепа и през главата му мина мимолетна мисъл. Откъде човек би могъл да се снабди с такова нещо?

— По дяволите — рече Еймос Траут. — Защо това се случи точно сега?

— Все тъй става. Май трябва да…

— Не мога да си позволя нова. Ще я позакърпиш.

Траут стоеше с монтьора в автосервиза „Оукуд Мол“ и гледаше надолу към ваната с вода, която беше толкова мръсна, сякаш идваше от долното течение на река Хигинс Крийк след хартиената фабрика. Във ваната имаше гума „Гудиър“ и от единия й край се точеше върволица от мазни мехурчета.

Траут, четирийсет и четири годишен, бе облечен в тъмни панталони и бяла риза с къси ръкави. Оредяващата му коса бе късо подстригана и сресана назад. В пластмасовото калъфче в джоба му имаше три химикалки, малък калкулатор и таблица с данъка върху продажбите. Траут продаваше килими в „Подови настилки за всички“. Той тъжно гледаше мехурчетата.

— Колко ще струва да се сложи лепенка?

— Пет и седемдесет и пет.

— Можех сам да го направя, ако си бях вкъщи — рече Траут.

— Ама не си вкъщи.

— Изглежда ми доста малка дупка и успях да стигна чак дотук тази сутрин. Мога просто да я напомпам и да рискувам.

— Можеш. Ама не бива да го правиш, без да имаш свястна резервна гума. Така мисля аз.

Траут се безпокоеше за гумата, защото тази вечер, след като затвореха магазина, щеше да потегли заедно с жена си към Минесота, за да ловят риба и да си пийват коктейлите, излегнали се в шезлонги край бежовата си каравана. И щяха да минат цели четири седмици, преди той да се върне при мъхнатите си мокети, „по тринайсет и деветдесет и пет, меки, има от всички цветове, ако купите днес“.

— Запуши я — рече той. — И по-здраво. Доста път ме чака с тоя буик.

Четири блажени седмици, слава богу, па макар и с жената.

Техникът се залови с гумата. След малко той вдигна парченце стъкло, подобно на опитен хирург, току-що извадил куршум от ръката на гангстер.

— Ей това е било. Ако си имал от специалните гуми, нямаше дори да се нащърбят.

Траут разгледа стъклото.

— Знаех си, че съм минал през нещо. Във вторник вечерта се прибирах късно по 302. Нали знаеш онзи завой до езерото? Блакфут Понд? Където всички ловят риба?

Монтьорът намаза чепа с лепило и започна да го пъха в дупчицата.

— Аха.

— Ами тъкмо минавах завоя и гледам един тип търчи право в моята лента.

— Да не би фаровете ти да са повредени. Мога да проверя…

— Те са си добре, само единият на дълги не е съвсем в ред.

— Мога просто да…

— Няма нужда. И тъй, излязох от платното, за да не го ударя. Страшна работа, ти казвам. Той се вцепени. Минах през бирена бутилка. Нали знаеш, тия рибари оставят какви ли не боклуци наоколо. В Минесота не правят така.

— Не правят ли?

Траут рече:

— Изкарах си акъла, като го видях онзи приятел. Ама и той изглеждаше също толкоз уплашен.

— Хич не е за чудене. И на мен не ми се ще да попадна под буик.

— Така си е. — Траут погледна часовника си. Беше два часа. Той плати за кръпката. — Продаваш ли пропан?

— Ако имаш бутилка, можеш да я напълниш.

— Не, имам предвид за котлон.

— Е, за това ще трябва да отидеш в магазина отвън.

— Добре. Голяма обедна почивка му ударих днес. Ама карай да върви, вече почти съм във ваканция.

Жуженето от зъбните колела едва се чуваше от вятъра, който свистеше край ушите му.

Джейми Корд смени скоростта, когато изкачи възвишението на „Олд Фарм Роуд“. Под него, на една миля разстояние, се виждаше в полето леко замъглено училището — тухлени сгради, с тъмни покриви, разположени сред два акра паркинги и яркозелена трева.

Този отрязък от шосето му беше любим — стръмен склон по гладък асфалт, по който, ако улучиш подходящото време през деня, нямаше почти никакво движение. Макар че сега караше италиански бегач с петнайсет скорости, момчето често се спускаше по това шосе със стария си трискоростен „Шуин“, на който бе монтиран спидометър. В летен ден, с надути от топлината гуми, той можеше да вдигне петдесет мили в час, преди да удари спирачките при стопсигнала там, където „Олд Фарм“ пресичаше шосе 116.

Той тръгна надолу по склона.

Джейми Корд обичаше да тича и беше страхотно бърз бегач, но знаеше, че нищо не може да се сравни с чувството за скорост, която не е лично твое дело — да полетиш от снежен планински склон в Колорадо или да се спуснеш с колело надолу по наклон като този, без всякакво усилие. Сякаш природните сили те водят там, където ти не би могъл сам да се озовеш.

Велосипедът беше стабилен под силните му ръце, а прекъснатата осева линия се превърна в сиво размазана ивица. Той се надвеси напред, за да не загуби от скоростта и се бе съсредоточил единствено в заобикалянето на места с камъчета. Не мислеше нито за майка си и сестра си, нито за баща си. Само на няколко пъти си бе представил Грег Лемонд в „Тур дьо Франс“, но мисълта на Джейми Корд бе само и единствено в скоростта.

По средата на склона, за негово огромно удоволствие, той изпревари една кола. Наистина, беше стар фолксваген дизел, и шофьорът приличаше на госпожа Кийнинг, старата му учителка по латински. Но все пак това си беше автомобил и той го изпревари, усещайки с върховен екстаз как шофьорката обръща глава, хвърляйки неодобрителен поглед към него.

На половин миля в подножието на хълма се намираше кръстовището. Той разочаровано забеляза, че не е улучил подходящото темпо за спускане. Ако бе почакал три или четири минути на върха и бе тръгнал надолу точно когато светофарът светне червено, той можеше да стигне до него на зелено и щеше плавно да профучи. Но сега светна жълто. Шосе 116 беше с голямо движение и то бе с предимство на този светофар, който задържаше по-дълго нетърпеливите шофьори по „Олд Фарм Роуд“.

Той бавно натисна лоста за задната спирачка. Дрън. Странно усещане. Нещо го бе ударило по десния прасец. Помисли си, че е блъснал някое дребно животно — полска мишка или катерица — и то е било метнато към крака му от свистящото колело. Почти в същия миг ръката му върху спирачния лост започна да се схваща. Той хвърли поглед към кормилото и забеляза, че лостът е стигнал чак до метала.

Джейми погледна надолу към задното колело. Това, което бе ударило крака му, не бе животно. Беше гумената подложка на задната спирачка, изскочила от гнездото си. Металът изглеждаше леко огънат и той с ужас осъзна, че когато снощи е вдигал да закачи велосипеда в гаража, навярно е блъснал стоманената обвивка, закрепваща подложката и така я е разхлабил. Баща му го бе предупреждавал десетина пъти да внимава, когато закачва колелото на стената; той все не му обръщаше внимание.

Беше на двеста ярда от кръстовището и все още се ускоряваше, наближавайки четирийсет и пет или петдесет мили в час. Колелото започна да вибрира. Той стисна здраво кормилото с треперещите си ръце, докато профучаваше над камъни и клонки; движеше се твърде бързо, за да може да маневрира около тях. От паниката по врата и под мишниците му изби пот. Почувства ледена тръпка от изпаряването на потта в попътната струя. Джейми леко притисна предната спирачка. Никакъв ефект. Натисна по-силно и задната страна на велосипеда внезапно се надигна, като едва не го събори с главата напред над предната гума. Сега беше на стотина ярда от кръстовището. Натискаше предната спирачка, доколкото смееше, но въпреки това велосипедът продължаваше да се ускорява.

Група високи борове се мерна край погледа му и изчезна. След това спрял край пътя камион, стълбове на някаква ограда. Тук банкетът беше тесен. Успоредно на лудия му бяг се намираше ограда от бодлива тел, която би го разкъсала, ако насочеше колелото си към чакълестия банкет.

Джейми Корд, почти пълен отличник по точните науки, знае, че пределната скорост в земната атмосфера е приблизително сто и трийсет мили в час, знае, че човешките органи не могат да издържат на внезапно намаляване на скоростта, когато тя е над петдесет. Той мята поглед към напречното движение по шосе 116, където фучат камиони и коли. Сълзи — от вятъра, от ужаса — се стичат от присвитите му пламнали очи и изчезват към косата. Той се изправя, за да увеличи съпротивлението на вятъра. Спомня си молитва от неделното училище. Провлачва стъпалата си по асфалта, но бързо остъргва подметките на своите маратонки. Връща стъпалата си върху педалите и велосипедът продължава да се носи напред.

10.

Седемдесет и пет ярда…

Вече бе на равното, но велосипедът летеше по шосето със скорост от близо шейсет мили и се чуваше единствено воят на въздушната струя. Няколко буболечки се размазаха по лицето му с остро бодване. Леката рамка на колелото се разтърсваше мъчително от всяко камъче.

Джейми се насочи към средата на „Олд Фарм Роуд“, където имаше по-малко боклук. Стъкло от бутилка или някое мазно петно можеха да го убият.

Петдесет метра от кръстовището…

Стори му се, че чува клаксон зад себе си, може би шофьорката на фолксвагена се мъчеше да го предупреди.

Четирийсет ярда…

Мъж в кола, чакаща на светофара, погледна в огледалото си назад и Джейми видя в отражението блесналото удивление в неговите очи.

Трийсет…

Две японски коли и един буик се стрелнаха през кръстовището по 116, в посока север. Камион цистерна с тътнене се носеше на юг.

А Джейми Корд продължаваше да натиска педалите.

Не можеше да спре навреме. Това бе ясно. Или щеше да се хвърли между колите, или щяха да го смачкат. Той се сниши, за да приеме най-добрата си аеродинамична форма, смени към най-високата скорост, отпусна предната спирачка и започна да върти педалите както никога преди. Обгърна го някакво топло усещане за спокойствие. Колите сякаш бяха в някаква друга плоскост. Както и вятърът, бодливата тел, шосето. Самият велосипед. Страхът изчезна. Джейми се намираше над всички тия неща. Жената със синкавите коси, караща фолксвагена, шофьорът, облещил се в огледалото, дърветата, сепнатите от скоростта на Джейми птици — абсолютно нищо нямаше значение. Той се усмихваше и се мъчеше да върти педалите достатъчно бързо, за да не изостава от вибриращите гуми, движейки се все по-бързо и по-бързо.

Петнайсет ярда…

Колата, която чакаше за зелен сигнал, беше нисан и регистрационният й номер беше DRT 345.

Десет…

Стара следа от подхлъзване пресичаше двете ленти.

Върти педалите, върти, върти, върти!…

Дървена щайга от плодове лежеше строшена край пътя и от нея стърчеше синя опаковъчна хартия.

… по-бързо от светлината…

Движещото се в посока юг голямо комби със скорост около шейсет и пет, започна да се занася на трийсет метра от мястото, където велосипедът навлизаше в кръстовището. Задницата на сивия автомобил свърна вляво, а предните гуми изсвистяха. Шофьорът съумя да овладее подхлъзването, от което последва навлизане в лентата за насрещно движение и насочване точно към мястото, откъдето щеше да мине летящият велосипед.

Пътникът до шофьора сниши глава под таблото.

Клаксонът на колата от Детройт излая.

Шофьорът закри очите си с ръка.

Пинг.

Джейми Корд имаше чувството, че сякаш някой щракна с пръсти, когато прелетя пред комбито. Бронята мина на не повече от шест инча от задната му гума. Общата им скорост беше близо сто и десет километра в час.

Ушите му се изпълниха с воя на клаксона и безкрайния писък от спиращите гуми. В следващия миг той вече бе пресякъл шосе 116, танцувайки над иначе опасен участък с камъчета и смазочни масла, и то така уверено, сякаш пътят бе гладка и оградена писта. Той отпусна безчувствените си крака и продължи по инерция. Зад него пищяха клаксони и той знаеше, че по негов адрес се разнасят какви ли не ругатни.

Но какво друго можеше да стори, освен да продължава напред и да оставя всички зад себе си.

Джейми Корд продължаваше да върти бясно педалите — за да поддържа високата си скорост. Когато наближи училището, той се изправи високо на педалите. Впери очи в небето, вдишвайки топъл и тежък въздух и размаха юмрук над главата си, като се смееше и ревеше подобно на подивял каубой.

Джим Слоукъм отвори десертчето и отхапа от него. Пусна долар на тезгяха.

— Сега ще дойда, офицер — каза младата жена зад щанда.

— Не бързам.

Слоукъм се облегна на щанда в магазина „Сладки неща“ в търговския център „Оукуд Мол“. Той пак отхапа от „Милки Уей“, който бе любимият му сладкиш. Вратата на магазина се отвори и Слоукъм видя да влиза един тийнейджър. Дебело момче. Облечено в мръсни дрехи. С дълга руса коса, корава от някакъв спрей или масло. Слоукъм го позна — беше Филип Халпърн. Момчето погледна Слоукъм и не скри изненадата си. То отиде до стъклените кутии с евтини бонбони и започна да пълни една кесия.

Слоукъм се възмути. Яд го беше на момчето заради теглото му и за липсата му на воля. Искаше да му каже: „Ако продължаваш да ядеш все така, синко, ще получиш удар, преди да станеш на двайсет години“. Но нищо не рече. Както всички полицаи в Ню Лебънън, и Слоукъм бе повикван при сигнали за семейни скандали в съборетината на Крет Халпърн. Бащата всяваше ужас — със зловещия си поглед, както и със своя характер. Заварваха бившия моряк отпуснат на кушетката да чопли късче кожа от кокалчето на дясната си ръка и да се усмихва на кървавите ивици по нащърбената кофичка за лед.

Жена му, воняща на джин, притиснала парче лед до хубавичкото си лице, ги гледаше с пиянска откровеност и казваше: „Малко се позабавлявахме и нищо повече“. Филип, понякога самият той пребит, обикновено се криеше в спалнята. Имаха и дъщеря. Слоукъм се обзалагаше, че ще забременее и ще я омъжат насила, преди да навърши и шестнайсет.

Момче, останеш ли толкова дебел, няма да те вземат в армията и какво ще правиш тогава? Джим Слоукъм бе убеден, че всички емоционални беди могат да се излекуват чрез университетски футбол или стабилна физическа подготовка.

Най-после продавачката се освободи от клиента си.

— Госпожице — обърна се към нея Слоукъм, — разпитвам всички търговци тук наоколо дали са били отворени до късно във вторник вечерта.

— Това май е свързано със студентката, дето беше убита, нали?

— Да, да.

— Ами дали тоя тип, нали разбирате… — Младата жена сбърчи загрижено чело.

— Какво?

Тя докосна обилно намазаната си с гел кестенява коса.

— Дочух нещо, Деби Лип ми каза за тоя, дето е зад това убийство. Търсел брюнетки. Вчера си купих друга боя. Всъщност тъкмо си бях боядисала косата и сега като се изруся, всичко ще отиде на вятъра, но…

Слоукъм забеляза как една сълза се търкулна по крайчеца на гримирания й клепач.

— Не бих ви съветвал това, госпожице. Доколкото ни е известно, той не търси брюнетки. Косата ви изглежда страшно хубава така, както си е. — Той се усмихна. — И с нея сте сексапилна.

— Страх ме е, офицер. — Гласът й пресекна. — Трябва да се прибирам вечер с кола, а Ърл, това е съпругът ми, неговата смяна свършва чак в единайсет. Седя си там, в караваната цели три часа! Съвсем сама… не мога да гледам телевизия заради шумовете навън. Не мога да чета. Просто седя. Така ми е объркано, че дори не мога да плета и май няма да мога да изплета жилетката, която обещах на племенницата ми за рождения й ден. — Тя се разплака и млъкна за момент.

— Правим всичко възможно, за да хванем този кучи син. Питах ви нещо за вторник?

— За съжаление не мога да ви помогна. Във вторник затваряме в седем.

Е, значи така. Задънена улица.

— Знаете ли какво, дайте ми четвърт фунт от желираните бонбони. Не знам с какъв аромат да бъдат.

— С аромат на диня?

— Добре. — Слоукъм плати. Взе рестото и се усмихна ухажващо. — Понякога минавам оттук. Ще се отбия да ви видя как сте.

Тя преглътна и избърса една сълза с крайчеца на ръкава си.

— Предпочитам да сте някъде навън, за да го хванете.

— Е и с това се занимаваме — рече той хладно, взе бонбоните и тръгна да излиза. Хвърли поглед към момчето Халпърн. — Ако искаш да хапнеш нещо, яж ябълки — сопнато му подхвърли той.

Слоукъм се шляеше по пустеещата заради рецесията търговска улица, докато стигна до последния магазин от своя списък. „Подови настилки за всеки“. Вътре млад мъж с елегантна прическа седеше зад бюрото и внимателно попълваше книгата за поръчки.

— Добър ден — рече Слоукъм.

— Заповядайте, офицер, от какъв килим се интересувате? Имаме специален…

— Този магазин отворен ли е до късно във вторник?

— Да, сър. Много магазини за килими затварят в делничните вечери, но ние сме номер едно при килимите и номер едно в обслужването. Вечерите са много важни. Тогава мъжете идват след работа да вземат килимите, които техните женички са избрали преди това през деня.

— Бяхте ли на работа миналия вторник?

— Не, сър, тогава е бил господин Траут. Еймос Траут.

— Ще дойде ли днес?

— О, той си е на работа. Точно сега го няма, защото има проблеми с колата. Трябва да се върне всеки момент.

— Ще се отбия по-късно.

Слоукъм излезе от магазина. На изхода едва не връхлетя върху Аделин Краскоу.

— Я виж кой бил. — Слоукъм й препречи пътя.

— Здрасти, Джим — каза тя с дрезгавия си глас.

Беше млада и можеше да е хубава, ако си пооправеше косата, която бе с изсветлени кичури. Кичурите й му напомняха на жици. Освен това имаше нужда да понамали своите цици и да прехвърли малко от тях на слабите си като клечки крака (Слоукъм никога не бе допускал, че може да препоръча на някоя жена подобно прегрупиране). Ади имаше суха кожа, високи скули и използваше малко грим. Това караше Слоукъм да предполага, че тя изпитва ужасна нужда от мъж.

— Какво става? — попита той.

— Пиша материал как тази работа с култовото убийство влияе върху бизнеса.

— Лошо ли?

— Да. Хората са наплашени. Стоят си вкъщи и не харчат пари. Какво правиш тук?

— Всъщност не мога да ти кажа.

Те замълчаха за момент. На Слоукъм му хрумна следната мисъл: бе обещал да доведе жена си в търговския център и че би могъл да стори това в неделя, а докато жена му пазарува, той ще може да поговори с този човек, Еймос Траут, в магазина за килими. Той подхвърли:

— Смятам малко да си почина. Не ти ли се иска да пийнеш нещо?

— Май че да — рече Аделин Краскоу. Тя напъха бележника в огромната си чанта и двамата се помъкнаха по търговската улица.

Познаваха се точно от една година, откакто тя започна да пише за полицейската хроника на „Реджистър“. Едрогърдестата госпожица Краскоу не знаеше, че Слоукъм редовно извършва акробатични полови сеанси с нея и че десетки пъти тя му е правила минет — разбира се, всеки път само в яркото си въображение, докато бе зает със значително по-шаблонна полова активност със собствената си жена или пък с помощта на дясната си ръка. Той допускаше, че ако в действителност Ади загаси някоя от непрекъснатите си цигари и смъкне ципа на панталона му, той веднага ще омекне като увехнала репичка, но въпреки това му харесваше да седи, притиснал уж случайно коляното си до бедрото й, докато тя задава сериозните си репортерски въпроси. Сега той я насочи към затъмнено сепаре в ъгъла на единствения нормален ресторант наоколо, на Т. К. Хулихън.

— По служба ли си?

— Действам прикрито. Мога да пия.

— Носиш униформа. Как може да работиш прикрито?

— Е, сложил съм си отдолу спортни гащета. А не, това е долно бельо, не прикрито бельо. — Той се разхили, за да покаже, че е шега.

Ади презрително отправи кокетлива усмивка. Поръчаха си чисто уиски и той плати.

— Благодаря. — Тя запали цигара, пое дима и после го издуха към пластмасовия абажур, украсен с птички. — Е, имате ли вече някакви улики?

— Казал съм ти…

— Има ли нещо общо с убийството на Сузан Биаготи?

— На Бил няма да му хареса, ако говоря за това.

— Сигурна съм, че няма да му хареса. Но не мога да задавам само такива въпроси, каквито хората желаят. Убийството на Биаготи изобщо не беше разкрито. Ето Стив Рибън се е устремил към нов мандат, а претупа набързо онзи случай. Сега има и второ мъртво момиче.

— Ади.

— Не знаеш колко съм упорита — рече тя. — Кажи ми нещо. Каквото и да е. Обещавам, че името ти никъде в материала няма да се появи.

Слоукъм въздъхна.

Ади се надвеси стратегически напред и прошепна:

— Честна дума.

Сърдечността, която й липсваше при родителите, тя изразходваше спрямо децата.

Поне това можеше да каже Даян Корд за тая жена.

— Здравей, Сара — каза темпераментно тя. — Аз съм доктор Паркър. — Как си днес?

Последва мълчание. Трите стояха в подобната на ветеринарна служба чакалня. Даян рече:

— Скъпа, знаеш какво се отговаря.

— Няма да правя контролно по правопис — заяви с непреклонно остро гласче Сара. — И няма да се върна в училище.

— Всъщност, Сара — бодро каза лекарката, — имаме да говорим за други неща. Хайде днес да не мислим за твоето контролно, съгласна ли си?

— Сара — озъби й се Даян, — няма да се държиш по този начин.

Доктор Паркър не се намеси между майка и дъщеря; тя просто продължи да се усмихва и протегна ръка. Сара я пое рязко и после се отдръпна.

— Хайде, влез вътре — каза лекарката. — Искам да ти покажа някои неща. — Тя даде знак на момичето да влезе в кабинета.

Даян надникна през вратата и забеляза няколко тъмнозелени кутии върху бюрото.

После хвърли поглед към доктор Паркър, за да прецени днешния й избор на облекло. Прилепнала рокля от червена коприна. С тъмни чорапи. В Ню Лебънън! Облякла се е като гадже на някой прочут гангстер.

Даян тръгна след Сара. Но доктор Паркър поклати глава и кимна към диванчето в чакалнята.

— Днес ще бъдем само аз и Сара.

— О. Разбира се.

Даян се почувства като наказана и седна на дивана. Загледа се в секретарката, която отвори пакетче „Трайдънт“ и пъхна дъвка в устата си. Жената забеляза, че Даян я зяпа и й предложи пакетчето.

— Не дъвча дъвка, благодаря.

Когато лекарката затваряше вратата, Даян мерна лицето на дъщеря си, взираща се уплашено в кутиите. Бравата щракна. Даян въздъхна и безцелно бръкна в кошче със стари списания. Взе едно и с голямо усилие започна да разгръща страниците.

След няколко минути затвори непрочетеното списание и сломено се отпусна на диванчето с чувство на безсилие.

Усещаше безсилие пред мъжа си, в чието присъствие Сара се отпускаше и се смееше — мъжът й, който умееше да говори на неправилния, особен език на Сара, докато Даян не можеше.

Чувстваше се безпомощна пред самата Сара с нейната хитра тактика на сълзи и паника.

Безпомощна бе и пред тази вулгарна психиатърка, която така алчно взема техните оскъдни пари.

Бе сломена и от собственото си чувство за вина.

Даян Корд се взира с невиждащи очи в лъскаво списание, изпъстрено с лекомислени снимки на манекени, а краката й потръпват от страшната болка на възмездието. Даян Корд, умерено добра методистка, бе възпитана да вярва в божествената справедливост и че отмъщението е справедливо и пречистващо. Но не е така. Защото човекът, който плаща исканата цена за греховете, не е майката, която ги е извършила, а дъщерята.

Пила ли сте алкохол по време на бременността си?

Не. Разбира се, че не.

Що за въпрос! Никоя жена не пие като бременна. Никоя не взема хапчета за сън. Никоя не взема аспирин. Трябва само да четеш раздела за здравето в „Поуст-диспач“ или „Реджистър“ или дори „Рийдърс дайджест“, ей богу, и ще знаеш какво да правиш, когато си бременна.

Да пия алкохол ли? Никоя здравомислеща бременна не би пила.

Освен ако, освен ако…

Освен ако например някой, когото обичаш, е направил навярно нещо лошо. Може да е съпругът ти. И след като това се разчуе — във вестниците — съседите започват да те гледат странно или изобщо не те гледат. И разни хора се обаждат нощно време, просто за да те чуят за момент, преди да затворят телефона, сякаш са любопитни да разберат дали твоето дишане е по-ужасно от тяхното.

Освен ако този човек, може би твоят съпруг, продължава нищо да не прави и да не казва нищо, нищо, абсолютно нищо, докато парите не се свършат и единственото решение е да се преместите от чудесното предградие в малък, скучен провинциален град и да започнете живота отначало.

Неговия живот.

А същевременно и твоя.

Затова, макар да си била бременна, не е ли имало достатъчно причини да си пийваш от време на време? Просто за да убиеш тишината на един нищо невършещ мъж, навярно най-тежката тишина? Понякога да вземеш и някое хапче. И още малко пийване. И още… За да разкъсаш мрачната паяжина, която е обгърнала сутрешната маса за закуска. За да заспиш, дори ако на следващия ден се събуждаш с тежест в главата. Никоя жена не пие, когато е бременна.

О, Сара…

Даян Корд погледна евтината врата, която я отделяше от осакатената й дъщеря, и отново се съсредоточи върху списанието. Тя изчете всяка думичка от очерк за пътешествие с лодка по река Лоара, сякаш щеше да се явява на изпит по този въпрос.

— Тя не ми харесва — заяви Сара в колата по пътя към къщи.

— Защо?

— Даде ми такива глупости да правя. Да рисувам картинки и да отговарям на въпроси. В училище вече съм го правила.

— Внимателна ли беше към тебе?

— Госпожа Бидърбъг…

— Бидърсън.

— Госпожа Бидърсън е внимателна към мене и точно тя ме кара да се чувствам гадно. Беше ми гадно, когато правех тия тестове при доктор Паркър.

— Тя се опитва да ти помогне.

— Мразя я!

— Сара, не говори така.

— Тя ще ме кара да правя контролното по правопис в училище. Видях ви после да си говорите двете. Нали това ти каза тя?

Да, така беше. Даян се поколеба и рече:

— Доктор Паркър иска да продължаваш да учиш. Следващия път, когато се видите, тя ще ти покаже някои хитрости, за да може да се справяш с контролните.

— Няма да се върна в училище.

Търпението на Даян почти се изчерпа и тя нищо не каза.

— Мразя го. Чувствам се тъпо в училище. Слънчевият човек… — Гласът й заглъхна.

— Всички сме мразили училището. Това непрекъснато го повтаряме с баща ти. Всички го мразят. — Говореше през стиснати зъби. — Помниш ли какво хубаво разказче направи тази пролет? За птичките.

Сара получи добър плюс, най-високата й оценка по английски изобщо и бе написала една-единствена страница. Другите бяха изписали четири или пет.

— Не искам да правя тестове — захленчи Сара. — Не ме карай!

— Ще поработя с тебе върху думите довечера. После ще отидем на мача на Джейми.

— Не — заяви тя. — Искам тати да ми помогне.

— Баща ти ще работи до късно. — Даян сви по алеята. Махна на полицая в патрулната кола, паркирана пред къщата. Той й кимна и пак се залови с вестника. Даян ядно удари спирачка.

Сара каза:

— Той все работи.

Слязоха от колата и минаха през гаража към задния вход.

— Не, не е така. Прекарва много време с тебе. Дори и мача на Джейми ще пропусне довечера.

— Борбата е тъпо нещо.

— Престани да критикуваш брат си! Той така добре се справя в училище…

Даян се ужаси при тези думи. Тя крадешком погледна Сара, но момиченцето не бе усетило непреднамерената обида.

— Мамо, виж, има нещо на задните стълби.

Даян видя малък бял плик. Сара го грабна нетърпеливо и го погледна. Намръщи се и го подаде на майка си. Влязоха в къщата. Даян се спря в коридора, където струеше светлина през отворената врата. Падаше точно върху ръцете й и ги правеше кървавочервени.

— Качи се горе и си вземи учебниците. — Момиченцето въздъхна дълбоко и бавно пое по стълбите.

Пликът бе адресиран до „Офицер Корд“. С червено мастило, небрежен почерк. Даян скъса плика и извади съдържанието.

— Какво беше? — извика Сара.

Даян подскочи.

— Нищо, скъпа.

Тя пъхна лъскавата моментална снимка обратно в плика и го мушна в джоба си. Позвъни в шерифското управление. Свърза се с диспечерката.

— Ема, обажда се Даян Корд. Намери Бил и му кажи да дойде вкъщи. Обясни му, че ние сме добре, но той много ми трябва, и то веднага.

Тя затвори телефона и тръгна към входната врата, за да повика полицая. Успя да стигне само до дневната и там се спря, облегна се на стената и избухна в плач.

11.

Бил Корд се надвеси уж нехайно над Сара. Той внимателно премерваше думите си, когато каза:

— Скъпа, искам да те попитам нещо и ако ме обичаш, ще ми кажеш истината, нали?

— Разбира се, тати. — Момичето предпазливо го погледна. — Нещо лошо ли съм направила? Извинявай.

— Не, не, скъпа. — Сърцето на Корд се свиваше, надничайки в разкаяните й очи. — Просто съм любопитен да разбера нещо. Някой да те е снимал през последните два дни?

— Мене ли? Не.

— Или просто да те е помолил дали може да те снима? Някой непознат по пътя от училище до вкъщи?

— Не.

— Сигурна ли си?

— Нещо лошо ли съм направила? — Като че ли щеше да заплаче.

— Не, нищо. Всичко е наред. Нищо лошо не си сторила. Просто питах. Тичай да се измиеш за вечеря.

Корд се върна при Стив Рибън и Том, които бавно крачеха около оградата на Корд.

— Нищо, Бил — рече Рибън. — Нито една стъпка.

— Изсъхнала трева. Какво можеш да очакваш?

Полицаят каза:

— Бях тук през целия следобед. — Говореше оправдателно. — Не мога да бъда едновременно и отпред, и отзад.

— Не те обвинявам, Том.

Рибън затули очи с ръка и впери поглед към гората.

— Някой живее ли нататък?

Корд се облегна на стълб от оградата, присвил очи срещу залязващото слънце.

— Има петстотин акра гора, предимно частна. Няколко къщи. Отвъд това е реката, а от другата страна се намира резерватът, университетът и градският център. Можел е да дойде от всяка посока. Възможно е да е паркирал на шосето до реката и да е дошъл пеш. Никой от съседите не е видял нищо.

Корд отново огледа снимката през найлоновата торбичка, в която бе прибрана сега. Беше на момиче, на около възрастта на Сара — лицето й не се виждаше — легнало в тревата. Полата й бе вдигната до кръста и триъгълникът на белите й гащички изпълваше средата на снимката.

На гърба с червен маркер бяха изписани печатни букви: „РАБОТИШ ТВЪРДЕ МНОГО, ДЕТЕКТИВЕ“.

— По дяволите. — Той потръпна, сякаш бележката му носеше физическа болка. — Мисля, че не е Сара. Тя казва, че никой напоследък не я е снимал, и знам, че не лъже. Но, дявол го взел…

Полицаят каза:

— Трябва да се направи анализ на почерка. На изрезката от вестника, дето беше при езерото, и на това.

— Сигурен съм, че е един и същ — рече Корд. — Дори и аз виждам приликата.

— Никой ли не е видял нищо? А синът ти?

— Не. Нямаше никой вкъщи.

— Братче, съжалявам за всичко това — каза Рибън.

— Съжаляваш? — промърмори Корд, влизайки вътре.

Даян беше на кушетката със сплетени ръце. Корд седна до нея и обгърна ръцете й.

— Може да е било просто шега и да няма нищо общо с разследването.

— Шега ли? Та това е нашата дъщеря! — яростно прошепна тя.

— Не го знаем със сигурност. Може да е било всяко момиче. Тя ми каза, че никой не я е снимал.

— Тя ли ти каза? О, Бил, та нали я знаеш Сара. Половината време е в своя собствен свят.

— Той само се опитва да ме сплаши. Виж, ако това е Сара на снимката и той е искал да я нарани, защо не го е направил?

Тя притисна затворените си очи. На лицето й се появиха бръчки и за момент тя изглеждаше с десет години по-стара.

— Ако някой е в опасност, това съм аз — рече Корд.

— Страшно ме успокои, няма що — сопнато отвърна Даян.

— Мила, този тип не е глупав. Убийството на полицейски офицер е углавно престъпление.

— Той знае ли го? — подметна тя.

— Даян.

Тя с трясък влезе в кухнята.

Нищо повече не можеше да се направи. Корд излезе пак навън да говори с Рибън. След десет минути Даян подаде глава от вратата и му каза със злокобно равен тон, че вечерята е готова. Корд попита Стив Рибън и полицая дали искат да останат, но те не можеха или по-вероятно не искаха. Тръгнаха си. Корд влезе в трапезарията, после Джейми и Сара също дойдоха и семейството седна да вечеря.

Корд каза на децата с внимателно подбрани думи, че навярно има хора, на които не им харесва това, което той върши по този случай, затова те не бива да ходят никъде сами и че не трябва да се отдалечават от къщата. И да не разговарят с непознати. После Корд успя да намери сили да развесели разговора и започна да разправя за някаква видеокасета със спортни гафове, която наскоро гледал. По едно време обаче настъпи мрачно мълчание, когато Корд осъзна, че е млъкнал по средата на изречение, взирайки се в тъмния прозорец към задния двор. Той бързо стана и дръпна пердето. Всички го гледаха. След това седна и изяде огромна трета порция със зелен фасул, макар да не му се ядеше повече и това изглеждаше доста смешно. По-нататък вечерта премина почти обичайно.

Т. Т. Евънс имаше обичая да разпитва хората вечер по домовете им. Той се стремеше да не събира сведения в работно време по учреждения, където хората са нащрек и умовете инстинктивно скалъпват лъжи и извинения — за шефове, колеги, клиенти, кредитори.

Освен това на Евънс му харесваше вечерта. Тя му напомняше за съвсем различен период от неговия живот отпреди години. Тежкият аромат на нощта, тишината, избледняването на ярките дневни цветове и ускореният пулс — прелюдия към нощните разузнавателни акции на петчленните бойни групи, които представляваха и връх, и падение в неговия живот.

В десет и трийсет той стигна до последния адрес, къща в колониален стил върху един акър земя, спускаща се към Блакфут Понд. В Ню Лебънън по това време всички под петнайсет години и над трийсет обикновено вече бяха в леглата си. Но прозорците на къщата светеха. Той удари месинговото чукало на лъвската глава и вратата почти веднага се отвори. Разбра, че съпрузите го очакваха. Имаше много добра комуникация между живеещите около Блакфут Понд.

Те се представиха съвсем официално. Високият, с изпъкнало шкембе и рунтава коса, Ханк каза:

— Заповядайте вътре, офицер. Да ви донеса ли нещо?

— Може би, ако не ви затруднявам, чаша вода.

— Разбира се. — Лиза, все още с бялата си блуза и спретната червена пола като на служителка във фирма за недвижими имоти, нервно изчезна.

Ханк въведе Евънс във всекидневна, безупречно чиста като операционна. Бял плюшен килим, кремав диван, покрит с прозрачен полиетилен. Мебелите бяха в опушено бяло и златно. Лиза влезе в стаята и подаде чашата на полицая. И двамата не откъсваха поглед от него, докато той изпи водата до дъно. Не беше чак толкова жаден, но не знаеше къде да остави чашата. Той й я подаде.

— Благодаря.

Тя след малко се върна. Седнаха. Полиетиленът скърцаше силно.

— Вие сте тук заради убийството — каза Ханк.

— Питам всички в района дали са видели или чули нещо по време на убийството. Това е било в около десет часа.

— Беше вторник, нали? — попита Лиза, жестикулирайки с пръсти, сякаш броеше назад по невидим календар.

— Нищо — рече Ханк. — Нищо не сме видели.

— Не — поде и Лиза. — Нищичко. Съжаляваме, че не можем повече да помогнем.

Ханк добави, че му се е искало да помогнат, но сигурно Евънс разбирал как стоят нещата.

Полицаят ги остави да се помъчат в настъпилата дълга тишина и после попита Лиза:

— Но да разбирам ли, че сте видели нещо друга вечер?

Подвижните ръце на Лиза за миг се разпериха. Евънс забеляза, че те бяха оставили потни петна по червената й пола.

— Моля?

Ханк рече:

— Ние не сме видели…

Евънс се обърна към жена му.

— Попитахте дали е било вторник. Просто се чудех дали това означава, че сте видели нещо някоя друга вечер освен вторник.

За момент тя се ококори, а после бързо избухна в смях.

— О, разбирам какво имате предвид. Не. Единствената причина да питам дали е било вторник беше, виждате ли, да се ориентирам. Заради Шон. Той… — Тя премигна.

Ханк бавно извърна глава към нея. Евънс предположи, че те са разисквали цялата вечер как да запазят своята тайна. Лиза започна да трепери. Евънс се запита колко ли шумна щеше да бъде разправията между тези двамата, след като той си отиде.

— Шон е…? — попита Евънс.

— Нашият син — промърмори Ханк.

Лиза каза:

— Той си беше тук във вторник. Точно така. Бях забравила. — Тя с мъка преглътна и Евънс си помисли, че ще заплаче. — Шон се върна късно от тренировка в клуба по стрелба.

— В колко часа може да е било?

Тя погледна съпруга си и реши да не лъже.

— В около десет.

— Тук ли е Шон сега? — попита Евънс.

— Ами тук е — призна Ханк. — Но се съмнявам дали може да ви помогне.

— Беше доста тъмно — рече Лиза. — Мисля, че не е видял много.

— Всичко, което ми кажете, е поверително. Никой няма да узнае, че той ни е дал някаква информация.

Ханк отиде до стълбището и повика сина си. След минута се появи високо момче в джинси и тениска. Изглеждаше уверено, усмихваше се и гледаше Евънс право в очите. Евънс, който имаше две дъщери и нито за минута не бе съжалявал за това, си помисли, че би искал да има син като Шон.

— Чул си за момичето, което беше убито край езерото.

— Да, сър. Научихме на другия ден.

— Разбрах, че си се върнал вкъщи в около десет. От клуба по стрелба. С какво оръжие стреляш?

— „Уинчестър-75“. С оптически мерник.

— Това е хубава пушка. Какъв разряд имаш?

— Отличен. При всички позиции.

Впечатлен, Евънс кимна одобрително и попита:

— Значи си бил навън в около десет часа във вторник?

— След като изхвърлих торбите с боклука в кофата, видях една миеща се мечка и я прогоних надолу към езерото. Видях двама души да седят от другата му страна.

— Какво правеха?

Лиза се обади:

— Не се страхувай да кажеш, че не знаеш, ако не си видял.

— Като че ли държаха въдици, но може да са били спортни сакове или нещо друго. Не ловяха риба.

— Можеш ли да ги опишеш?

— Съжалявам, сър. Не особено добре. — Той кимна някъде в посока към езерото. — Разстоянието е доста голямо. Можех да виждам само очертания. Силуетите им.

— Можеш ли да кажеш дали са били мъже, или жени, или момчета? — попита Евънс. — Бели или черни?

— Имах чувството, че са момчета. Искам да кажа, деца от училището. — Той добави официално: — Мисля, че не бяха афроамериканци.

— Какво правеха?

— След една-две минути те станаха и взеха това, което носеха със себе си и тръгнаха към язовирната стена. Нещо проблесна в ръката на единия. Помислих си, че е нож. Заради начина, по който го държеше.

Евънс рече:

— Може да е било бутилка или кутия от напитка?

— Да, сър, възможно е. Седнаха за малко на стената, после видях единия от тях да показва нещо и те се спуснаха надолу, побягвайки към храстите. Мина ми през ум, че може да са кокошкари, затова…

— Кокошкари ли?

— Нали разбирате, скитници или нещо такова. Затова прибрах велосипедите в гаража.

— И повече не ги ли видя?

— Не, сър. Но пък видях един човек, който мина близо до тях. Възрастен рибар. Беше около шейсетгодишен, струва ми се. Горе-долу колкото дядо ми. Носеше въдичарска шапка. Червена.

— Не си ли го виждал оттогава?

— Не, сър. Ако искате да се оглеждам за него наоколо, с удоволствие ще го сторя.

— Не, скъпи — обади се Лиза. — Искам да кажа, достатъчно си сторил.

С авторитетния глас на дребен началник Ханк рече:

— Това не е наша работа, синко.

— Нали няма да използвате името му? — попита Лиза. — Няма да говорите с репортери?

— Всички имена са поверителни. Обещавам ви това. — Евънс погледна часовника си и каза, че трябва да си тръгва. Благодари на Лиза за водата и на Ханк за отнетото време. На момчето каза: — Ценя много твоята помощ. Беше храбра постъпка. И ще съм благодарен за всичко останало, което би могъл да направиш за нас.

На прага той се ръкува единствено с Шон.

Те разговаряха в тъмнината.

Брайън Оукън каза:

— Я помисли какво приказваш. Това, което наричаш меланхолия, е всъщност цинизъм.

Младата жена помълча и после рече:

— Не, не съм на това мнение.

— Какво си прочела от Уолъс Стивънс?[1]

Бяха в апартамента на Оукън в центъра на Ню Лебънън, на половин миля от колежа. Това беше единственото място, където можеха да се наемат градски квартири и представляваше каре от триетажни сгради по на осемдесет години.

— Достатъчно, за да зная, че е бил тъжен — отвърна Дейлия.

— Тъжните хора не пишат поезия като неговата. Скептиците — да. При него има мощ.

— Ами „Неделя сутрин“? — попита тя. — Това ли наричаш мощ? В онази жена няма никаква сила. Тя е почти парализирана от мисълта, че няма Бог.

— „Неделя сутрин“ е неговото най-… — Оукън потърси дума, която да изразява презрение. — … достъпно стихотворение. То не се брои. Но тъй като ти повдигна тази тема, аз твърдя, че само един циник може да създаде подобни образи.

Дейлия беше от Уичита, но с източноиндиански произход. Беше ниска и пищна (Оукън я наричаше „заоблена“ — малко в стила на Дикенс). Щеше му се тя да знае повече за поетите модернисти. Той каза:

— Забравяш, че Стивънс е бил адвокат в застрахователна компания. Бизнесмен. Чакай! Чакай…

Оукън, който лежеше гол между тъмните гладки бедра на Дейлия, се напрегна за миг, измъкна пениса си от нея и се изля щедро върху черната вълна на триъгълника й. Той се притисна до нея и остана неподвижен за момент.

Той я целуна по гърдите и попита:

— Добре ли ти е?

С което имаше пред вид дали е получила оргазъм. Когато тя изрече колебливо „добре ми е“, той се изтърколи от нея и започна да рецитира по памет от поемата на Стивънс „Бележки към висшата белетристика“.

Бяха ходили заедно от време на време в продължение на година, когато Оукън се влюби в Джени Гебън. След скъсването с Джени, Оукън и Дейлия продължиха понякога да се срещат и още по-рядко — да правят апатичен секс. Никога не бе спомената и дума за женитба, моногамия или каквото и да е неясно обвързване.

Въпреки че с нея той бе по-откровен, отколкото с всеки друг в Одън, тази вечер тя участваше несъзнателно в един експеримент, който Оукън тъкмо се канеше да започне.

Той щракна лампата отгоре и си запали цигара. Взря се в отрязък от мазилката на тавана, който по някаква причина все му напомняше за отрязаното ухо на Винсент ван Гог.

— Днес бях в кабинета на Лион Гилкрист.

— Той не беше ли заминал някъде?

— В Сан Франциско. Конференция в Бъркли по поезията.

— Той като че ли не изглежда много академично.

— Нямам представа що за тип е. Странна риба.

Дейлия каза:

— Той е способен.

— Изтъкването на очевидното те прави банален — изрече Оукън домашния си афоризъм, който често използваше.

— Той е сладък — каза тя.

— Сладък ли? Дрън-дрън.

— Е, не знам. Може би не. Емоционален е. Трудно ми е да го опиша. Той е неопределен.

— Ама че тъпо. Как може да бъде едновременно и емоционален, и неопределен?

Тя подсуши тъмните си слабини с неговия чаршаф.

— Не знам.

— В неговото бюро намерих чернова на рецензията му за мен пред факултетния съвет.

— Ти си ровил в бюрото му?

— Знаеш ли какво беше написал?

Тя попита:

— Как си могъл да тършуваш в бюрото му?

— Беше написал, че не желае да работи с мен през следващия семестър. И препоръчваше на моя научен ръководител да прегледа внимателно и подробно дисертацията ми.

Тя бе шокирана:

— Какво?

— Там твърдеше, че съм бил арогантен и ми липсвала достатъчно задълбоченост, за да бъда способен преподавател. Беше написал, че ако колежът настоявал да ме назначи след удостояването ми с научна степен, то трябвало да бъде като библиотекар.

Всичко това бе вярно. Когато Оукън за първи път прочете рецензията на Гилкрист, направо му прилоша. Сега гледаше на нещата малко от разстояние, но при цитирането на професорската унищожителна критика пръстите му потръпнаха от ярост.

— Брайън! Защо го е направил?

— Защото е отмъстителен гадняр. Аз съм също толкова умен, но съм по-общителен и искам неговото място. Разбрал е това.

— Защо си ровил в бюрото му?

Оукън изкрещя:

— Нали съм негов асистент. Ако аз нямам достъп до бюрото, кой друг може да има? — После добави уж свенливо: — Можеш ли да пазиш тайна?

— Брайън.

— Това е нещо, с което се боря. Трябва да го споделя с някого. Отнася се за него. За Гилкрист.

— Май умираш от желание да ми кажеш.

— Но не бива.

— Кажи ми.

— Известно ли ти е, че той имаше връзка с Джени Гебън?

— Момичето, дето беше убито? Божичко!

— Още от началото на септември.

— Не!

— Той се занимава със садо-мазо.

— Знаех си го това — рече Дейлия, изненадвайки Оукън, който бе изфабрикувал последната подробност, както и факта за самата връзка. Попита я откъде го е чула. Тя поклати глава.

— Не знам.

Оукън продължи:

— Той често я връзвал и я удрял с камшик по циците. О, и се изпикавал върху нея. Мисля, че и тя се изпикавала върху него.

— Боже мой.

Ужасът в широко отворените й очи бе просто възхитителен. Тогава Оукън се усмихна и се изкикоти тихичко. Дейлия се намръщи от възглавницата, направи гримаса и го плесна по ръката.

— Ти си съчиняваш всичко това, копеле такова.

Той силно се разсмя.

— Съмнявам се дали Гилкрист би различил Джени от, извинявай за израза, дупка в стената. Но ти веднага се хвана на въдицата.

— Гадняр. Значи ще пускаш слух, така ли?

— Няма да го оставя да ме закопае с лоша рецензия — рече Оукън. — Сбъркал е адреса.

— Но могат да го арестуват!

— Престани със своята наивност, мила… Той беше в Сан Франциско, когато тя е била убита. Бързо ще разберат това. Не искам да го вкарвам в затвора. Само ми се ще да го поизпотя.

— Знаеш ли какво си мисля?

— Че съм отмъстителен и дребнав? — заинтригувано попита той.

— Май трябва да махнеш оная част за изпикаването. Прекалено извратено е. Никой тук наоколо няма да го повярва.

— Уместна забележка — рече Оукън, винаги готов да възприеме добрия съвет. — Подобни дреболии са от голямо значение. Целуни ме.

— Не.

— Защо не?

— Защото ме плашиш, Брайън.

— Аз ли?

— Да, ти.

— Целуни ме.

— Не.

— Да — заповяда той.

И тя го изпълни.

Пазачът бе повел Корд и Евънс към аварийния изход в общежитието на Джени.

Беше рано на следващата сутрин. Влажният въздух бе изпълнен с миризма на люляк, кучешки дрян и разтопен катран от покрива, който в момента ремонтираха над тях.

Корд и Евънс се бяха върнали в общежитието, за да потърсят пак Емили. Корд смяташе, че могат да я заварят, преди да е излязла. Нямаше я, макар от леглото да личеше, че е спала в него, и сапунът „Камей“ в кремавата сапунерка бе още мокър. Детективите почакаха в стаята почти двайсет минути, но тя не се появи. Точно когато изнервеният пазач вече се канеше да протестира, Корд надникна от прозореца към паркинга.

— Хм.

Вече бе оставил бележка за Емили на една от визитните си картички върху бюрото й. После каза на Евънс:

— Ела с мен.

Евънс тръгна, последван от пазача, мъж с огромен нос като патладжан, който цялата сутрин не се усмихна нито веднъж.

Бил Корд бутна ръждясалото резе на сивата желязна врата и излезе на паркинга зад общежитието. Тримата мъже тръгнаха покрай малка тревна площ, отделяща паркинга от сградата. Трева и бурени. И варели, боядисани в зелено и бяло. Корд се обърна към пазача:

— Това цветовете на колежа ли са?

— Не. Те са черно и златно.

— Грозно — рече Евънс.

— На тях само се отдава чест, те не се носят — промърмори пазачът. — Поне аз не ги нося.

Видяха обаче, че не всички варели са в зелено и бяло.

Имаше един черен.

— От огън? — попита Корд, приближавайки се до варела.

— Лудории. — Пазачът потърка огромния си нос и измърмори: — Такива са си. Смятат, че светът е техен, студентите де, нали разбирате? Разглезена работа.

Корд надникна във варела.

— Хайде да го изсипем. Но бавно.

Заедно обърнаха тежкия варел на земята. Изсипаха купчинка пепел и сивкаво облаче прах се разнесе. Корд и Евънс приклекнаха и внимателно започнаха да ровят, мъчейки се да не разбиват фините късчета пепел. Имаше две почернели телени спирали от бележници. Останалото представляваше неузнаваема купчина пепел и късчета разтопена пластмаса.

Корд откри няколко неизгорели късчета бяла хартия. Нямаше нищо написано по тях. Той ги отдели настрани. После намери зелено късче от компютърна разпечатка, изпълнено с цифри.

— Какво е това?

— Кой знае — сви рамене Евънс.

Корд прибра късчето в найлонова торбичка.

Евънс извади малка пинцета от края на многофункционалния си нож и се пресегна напред. Той внимателно вдигна смачкана розова хартийка. Беше се запазил само горният ляв ъгъл.

14 март, 1

Джени Ге

Макре

Одъ

Ню

— Писмата й — каза Евънс. В гласа му се чувстваше триумф. — Ето какво било.

— Сега са само купчина пепел.

Евънс често действаше като куче, надушило следа.

— Може би да, може би не. Да продължим и да видим дали ще открием нещо.

Двамата се наведоха и отново се заеха да търсят. Когато приключиха след един час, те не се бяха сдобили с нищо повече, освен късчетата хартия, които още отначало бяха намерили, както и със своите две невероятно мръсни униформи.

Дори от разстояние той вижда страха в очите им, в държането, в предпазливата им походка.

Докато шофира по „Крес стрийт“, пряк път към шерифската служба, Бил Корд наблюдава хората по тротоарите на Ню Лебънън. Щорите са спуснати. Тази сутрин много магазини още не са отворили, въпреки че е чудесен пролетен ден в един град, който винаги се е събуждал рано от сто и петдесет години насам.

Хората са плашливи. Като говеда при гръмотевична буря. Корд барабани по волана и съжалява, че е сравнил добрите си съграждани с добичета.

„Първокласна железария“, „Ламстънс“, „Лонгс Варайъти“, „Дамско бельо при Уеб“… Магазини, които открай време са си тук. Магазини, покрай които минава от години, където е пазарувал или които е посещавал след обаждания на телефон 911, чиито собственици вижда на родителски срещи в училище. Но днес, патрулирайки бавно през дългите утринни сенки, Корд едва познава улицата и нейните обитатели. Той се чувства като войник в окупиран чужд град. Сеща се за собствената си военна служба — когато веднъж се загуби в стар квартал на Берлин.

Корд спира патрулната кола при светофара на „Мейн стрийт“.

Внезапен удар по стъклото го кара да подскочи.

Гейл Лин Холкъм — негова съученичка от гимназията — отново почуква със зачервени стави на пръстите. Той смъква стъклото и вдига поглед към намръщеното й напудрено лице.

— Бил, какво става с тая работа? — Няма нужда да уточнява повече. Тя продължава: — Трябва ли да спирам Кортни от училище? Според мен трябва.

Той се усмихва, за да я успокои, и казва, че не бива да се тревожи.

Но вижда, че думите са безполезни. Тя наистина е разтревожена. О, тя се страхува.

И докато й казва, че убийството на Гебън е изолиран случай, той забелязва и нещо друго. Вижда, че тя се възмущава от него.

От девет години Корд е полицай в малък град и това време е предостатъчно, за да се разбере двусмисленото обществено положение на ченгетата в градчета като Ню Лебънън. Хората тук го уважават, защото така са били възпитани от ранна възраст. Хора с дебели, нервни пръсти чукат по стъклата на колата и го питат за съвет, канят го на обеди в ротарианския клуб и си купуват фъстъци от него на есенните благотворителни базари. Те се шегуват, кимат му, ръкуват се с него и плачат на якото му рамо.

Но сега има дистанция, която е реална, голяма и изобщо не се стопява. Защото, макар Бил Корд да се бори да не достигне дългата ръка на злото до сърцето на това спокойно малко градче и макар Ню Лебънън да не заслужава съдбата на Източен Сейнт Луис или южната част на Чикаго, или Бронкс, то самият Бил Корд е доказателство, че съдбата на градчето се различава от другите само по степен, но не и по вид.

Това, което Корд вижда сега в развълнуваната, раздърпана блондинка Гейл Лин, натежала от картофен чипс, кола и готови сладкиши, гримирана неумело, ала добра майка и съпруга, е всъщност ненавист.

О, как се възмущава тя от него!

Защото сега трябва ежедневно да се бори, сред шума от телевизионни сериали, със съпруг и дъщеря, за да се заключват вратите и укрепват прозорците, да се придружава младото момиче при излизане навън, какви маршрути да избират към работа, училище, магазини и обратно…

Защото утре сутринта Кортни, с пухкавите си ръце и ясносини очи може непредпазливо да влезе в училищната женска съблекалня, където един мъж дебне, стиснал тънка жица, предназначена за шията на младо момиче…

Защото животът за Гейл Лин Холкъм е вече неумолим наниз от товари и на нея несъмнено не й трябва и този: ужасяващият шепот, който с всеки ден все повече се засилва, че Бил Корд, седнал в безопасния си черно-бял додж, не успява да хване този маниак.

— Правим всичко възможно — казва в заключение Корд.

Светлината на светофара се сменя.

— Не се безпокой — добавя той и навлиза в кръстовището.

Тя не отговаря, а само свива устни и се взира в колата му, завиваща по „Мейн стрийт“.

[1] Уолъс Стивънс (1879–1955) — американски поет. — Бел.пр. ↑

12.

Специално за „Реджистър“ — детективи от шерифските управления на Ню Лебънън и на окръг Харисън са разработили портрет на така наречения „Лунен убиец“, който изнасили и уби двайсетгодишна студентка от Одънския университет на 20 април, според сведения на „Реджистър“.

Експерти по криминалистика докладват, че мъжът, чийто мотив вероятно е бил да извърши жертвоприношение с убитата като част от култов ритуал, вероятно е около двайсетгодишен, бял и живее на не повече от двайсет мили от мястото на убийството.

Може да произхожда от разстроен брак и поне единият родител навярно е бил деспотичен. Той е саможивец.

Не е известна религия или култ, където се практикува човешко жертвоприношение към луната. Това означава, че „Лунния убиец“ може да е създал своя собствена „религия“, подобно на Чарлс Менсън или Джим Джоунс. Луната може да е от значение, тъй като в митологията и в някои религии тя представлява жена. Именно от жени убиецът се страхува и ги убива.

Детективите разглеждат и вероятността неотдавнашното убийство да е свързано с ужасяващата смърт на друга студентка от Одън, Сузан Биаготи, 21-годишна, от Индианаполис.

Предполага се, че убиецът може отново да действа в нощта на следващото пълнолуние, сряда, 28 април. Полицията и охраната в Одън са засилили своите патрули и препоръчват на младите жени да избягват да излизат навън сами.

Корд пусна вестника върху бюрото на Джим Слоукъм и рече:

— Как е станало това?

— Хвана ме натясно. — Слоукъм се почеса по брадичката. — На Стив му хрумна да ме изпрати до Хигинс, за да говоря с момчетата от щатското управление. Стана просто спонтанно.

— Ти не огледа ли шосетата и търговския район, както те помолих?

— И това направих. Изминах почти двеста мили с патрулната кола. Нищичко не открих.

— А да си говорил с репортер?

— Защо да съм говорил? — Той се намуси и потупа вестника с ръка. — Може би постъпих малко небрежно, защото подготвих една записка, след като говорих с щатската служба и после я раздадох на всички, свързани със случая. Твоята е в кутията ти „входящи“. Не я ли видя? Знаеш ли, обзалагам се, че всъщност е изтекла информация от щатското управление.

Корд се вбеси. Разкрещя се из цялата служба:

— Никакви репортери! Нищо не бива да стига до пресата, преди да бъде прегледано от мен. Ясно ли е? — Четирима полицая кимнаха, настръхнали от несправедливото обвинение.

— Но, Бил — рече Слоукъм, — тук има много неща, които се връзват. Виж тая работа с луната. А и странната бележка, ножът…

— Просто съвпадение — сопна се Корд.

— Всички знаят за пълнолунието. Нали не си забравил Ед Уембки?

Корд рече:

— Но той бе полудял, защото беше с пресрочена ипотека и наложена възбрана върху собствената му ферма.

— Ед уби онзи банкер при пълнолуние.

— Беше също и в деня, когато съдията изпълнител закачи съобщението за разпродажбата. И какви са тия приказки за Биаготи? Кой повдигна този въпрос?

Слоукъм сви рамене.

— Нали и него проучваме. Или поне ти каза, че ще го направим.

— Джим, не се безпокоя, че е вярно — каза тихо Корд. — Безпокоя се, че за това се говори в пресата. — Той удари силно по вестника. — Сега вече нищо не можем да направим. Но за в бъдеще…

— В бъдеще няма да им вярвам на ония момчета от щатската служба — сериозно рече Слоукъм. — Ама никак.

Корд за момент се вторачи във вестника. Зацъка с език.

— Е, каквото станало, станало. Сега искам да отидеш по местата, където спират камионите, по шосе 116 и да разлепиш листовки, с молба за очевидци. Все пак това шосе води към междущатското, ако идваш от Холбъртън.

— Онзи град е почти замрял, Бил. Съмнявам се дали има някакво движение на камиони.

— Въпреки това, направи го. Ще донесат листовките от ксерокса днес следобед.

— Аха — рече Слоукъм.

Корд продължи към кабинета си. Там отвори прозореца. Преди още да седне, Т. Т. Евънс влезе, понесъл собствения си „Реджистър“.

Той каза ядосано:

— Изглежда имаме изтичане на информация.

Корд изсумтя и рязко затвори вратата.

— Това не се нарича изтичане, щом шерифът не възразява. — Той бръкна в кутията за входящи и видя записката на Слоукъм. Тя представяше в по-голямата си част същата информация, която беше в статията. Отгоре Слоукъм бе надраскал набързо: „Материал за размисъл“. Корд подаде записката на Евънс, който я прочете и рече:

— Уоткинс знае какво прави, но е твърде рано за този вид портрет. Очаквах нещо повече от него.

Корд кимна към кабинета на Рибън.

— Знаеш ли какво, Т. Т. — прошепна той. — Стив би изглеждал същински гений, ако залови култов убиец, ти как мислиш? Особено ако му прикачи и убийството на Биаготи.

— Сигурно — каза Евънс, — но все пак той не би провалил разследването само за да направи нещо подобно.

Корд сви рамене.

— Хванем ли престъпника, обзалагам се, че Рибън ще спомене Биаготи веднага на пресконференцията. А и с тая шумотевица около „лунния убиец“ той съзнателно отклонява вниманието от колежа.

— Защо?

— Ти не живееш в Ню Лебънън, Т. Т. Дявол да го вземе, колежът все едно че ни плаща заплатите. Ако Одън изчезне, какво ни остава? Страшно малко. Ферми. Няколко търговски фирми. Застрахователи.

Корд метна „Реджистър“ към кошчето за боклук. Започна бавно да крачи, но изведнъж рязко спря.

— Знаеш ли, не мога да оставя нещата така.

Евънс въпросително го погледна.

— Днес една жена ме заговори и тя бе така наплашена, сякаш убиецът тичаше по петите й. Току-виж някое вестникарче или млекар се приближи до нечия входна врата и като нищо могат да го застрелят. Кой ще се яви да свидетелства, ако всички се боят, че ще ги изкорми вампир или нещо подобно?

Евънс каза:

— Слуховете са вече в ход, Бил. Нищо не можеш да направиш.

— Да, така е.

Корд вдигна телефона. Обади се в „Реджистър“, а после в местната телевизионна станция в Хигинс. Попита ги за крайните им срокове за публикуване и дали биха се интересували от изявление на главния следовател по случая със студентката от Одън. Той си записа нещо и после затвори телефона. Евънс погледна към кабинета на Рибън и вдигна вежди.

— Това няма да му хареса — рече той.

Корд сви рамене и следващия половин час се поти над мъчителното съставяне на официално изявление. След десетина редакции той го подаде на Евънс.

Детективите от шерифството на Ню Лебънън следват няколко насоки във връзка с изнасилването и убийството на студентка от Одънския университет. Въпреки изказаното предположение, че причината за убийството е култ или жертвуприношение, следователите твърдят, че това е само една вероятност, и те проучват възможността, че може да е замесен приятел или познат на жертвата от университета Одън. Молим настойчиво всеки, който разполага с някаква информация, да се свърже незабавно с шерифската служба на Ню Лебънън, при запазване на пълна дискретност.

— Написал си погрешно „жертвоприношение“ и освен това не звучи като вестникарски материал. Те ги пишат по-различно. По-гладко или нещо такова.

— Е, това не ме интересува. Те ще го понатъкмят. Какво мислиш за смисъла?

Евънс отново го прочете. Той сви рамене.

— Мисля, че доста добре се подсигуряваш — поне Рибън няма да залита толкова много. Но трябва да знаеш едно, Бил. Ако продължаваме да се правим, че преследваме култов убиец, истинският престъпник може да се заблуди, че е в безопасност. Няма да е толкова склонен да изпълни заканите си срещу теб. Но ако действаш по този начин, той като нищо би се насочил към теб.

Корд не бе помислил за това. Той поглади листа със съобщението за пресата.

— Вярно, рисковано е. Но рискувам аз и мисля, че се налага да го сторя. Трябва все пак да открием някакви свидетели.

Връщайки се в службата след обедната почивка, Корд паркира до кметството и видя Стив Рибън да слиза от служебната си кола.

Шерифът се усмихна безизразно и му махна да дойде. Корд се приближи до колата. Двамата се облегнаха на калника.

— Здрасти, Стив.

Шерифът кимна.

Слънцето светеше срещу лицето на Рибън и подчертаваше червенината по бузите му. Това напомни на Корд как Рибън доброволно се обличаше като Дядо Коледа всяка година на Бъдни вечер и се мъкнеше из снега и кишата в източната част на Ню Лебънън, посещавайки фургони и съборетини, обитавани предимно от самотни родители с деца.

Винаги, когато си създаваше някакво мнение за Стив Рибън, подобно на споделеното с Т. Т. Евънс тази сутрин, Корд се опитваше да го смекчи със спомена как този човек прекарваше 24 декември.

— Виж какво, Бил, възникна една ситуация, за която трябва да те уведомя. — Под масивната мишница на Рибън бе пъхнат един „Реджистър“.

— Казвай.

— Наминах в окръжната служба при Хамърбек. Снощи му се е обадила декан Ларъби от Одън. Нали я познаваш?

Корд изсумтя утвърдително.

— Тук сега възниква нещо. — Рибън се прокашля. — Видях онзи рапорт за изгорените писма. На момичето Гебън.

— Аха.

Рибън започна да издишва дълго през затворени зъби, спирайки въздуха с езика си на пресекулки. Туф-туф-туф… Когато изпразни дробовете си, той отново пое дъх и рече:

— Някой те е видял да излизаш от стаята й в деня, когато писмата са били откраднати.

Корд погледна надолу към асфалта.

— В сряда следобед — каза Рибън. — Денят след убийството й.

— Сряда. Бях там, да. Исках да говоря със съквартирантката на Джени.

— Е, но ти нищо не си споменал за това. Когато Ларъби ни съобщи, че писмата са изчезнали и…

— Стив, бях там без съдебно разпореждане. Вратата беше отключена, а хората знаеха, че момичето е мъртво. Страхувах се, че веществените доказателства ще започнат да изчезват. Хвърлих бърз поглед на стаята и това бе всичко.

— Видя ли…

— Не, писмата ги нямаше.

— Ами, дявол да го вземе, Бил. — Рибън реши да не споменава най-сериозното нарушение — онова, което всъщност изпълваше тревожните му мисли — че самият Корд е унищожил писмата. Вместо това той каза: — Всичко, което може да си взел, би било недопустимо. То би преобърнало целия случай наопаки.

— Ако бях открил нещо, щях веднага да телефонирам за заповед за обиск и нямаше да мръдна от мястото си, докато не ми бъде донесена от Ланс или Т. Т. Безпокоях се само да не изчезнат веществени доказателства.

— И точно това е станало.

— Да, така е.

Очите на Рибън се движеха като махало от сградата на кметството до един пикап и обратно.

— Мисля, че това не е проблем. Не още. Хамърбек си има по-важни грижи на главата и деканът нищичко не е знаела за съдебни разпореждания или каквото и да е. Тя просто се дразни, защото не й харесва как сме се захванали с колежа, а не й съобщаваме какво точно търсим. Но, за бога, Бил, в тоя случай има разни неща, които могат да ни подпалят чергата, ако не внимаваме.

Корд впи поглед в Рибън.

— Не съм изгарял ония писма, Стив.

— Разбира се. Знам, че не си. Тая мисъл изобщо не ми е минавала през главата. Просто ти казвам какво може да си помислят някои хора, които не те познават така добре като мен. Просто бъди нащрек, нали схващаш какво ти казвам? Така. Сега да се залавяме отново за работа, а?

Входната врата на шерифството рязко се отвори и в службата влезе с големи крачки Уинтън Кресги. Той бе станал за Корд нещо неизменно, появявайки се точно по този начин, с наперена походка, носещ кафяв плик. Започваше да се превръща в някакво клише. Кресги оставяше своя плик на едно бюро и стоеше като гордо куче, пуснало застрелян пъдпъдък току до ботуша на ловеца.

— Благодаря, Уинтън. — Корд седна зад свободно бюро и отвори плика. Все още вбесен от това, което му каза Рибън, той добави нехайно, показвайки, че е приключил: — Това е всичко.

Кроткият пес в Кресги светкавично се превърна в питбул. Евънс усети това и трепна. Корд нищичко не усещаше.

— Просто съм любопитен да разбера нещо, детектив — високо изрече Кресги с плътния си баритон.

Корд вдигна поглед.

— Моля?

— Как би желал да бъда назован?

— Какво?

— Надявах се да ми го изясниш. Навярно би трябвало да се наричам „пощальон“?

— О, господи — промърмори Евънс.

Кресги продължаваше:

— Може би „експресен куриер“?

Евънс пак измърмори:

— О, господи.

Корд започна да премигва.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че не работя за тебе. Не получавам нито цент от градските пари, затова всичко, което правя, е чиста аванта за тебе, а ти ме третираш така, сякаш разнасям пици.

Корд се обърна към Евънс за помощ, но лицето на колегата му от окръжната служба бе непроницаемо. Корд попита Кресги:

— Но какво…

— Когато онова момиче бе убито, аз казах: „Нека ви помогна да разпитате хората“. Казах: „Нека ви помогна за улики“. Казах: „Нека ви помогна да залепите обявления“. А ти се държиш с мене като че ли съм помощник-келнер. Ти казваш…

— Не съм…

Кресги се развика:

— Казваш: „Не, Уинтън, не, благодаря, ти си чернокож! Не се нуждая от помощта ти“.

— О, боже — рече Евънс.

— Ти си луд! — провикна се Корд.

— Не виждам чак толкова много полицаи да работят за тебе. Не виждам тълпи от заподозрени. Предлагам ти някаква помощ и какво отговаряш? Казваш: „Това е всичко. Сега се махай. Ще те повикам, когато ми потрябват някакви важни сведения“. — Челото му се бе сбърчило застрашително.

В цялата служба работата бе спряла. Дори диспечерката на номер 911 бе пристъпила до прага на своята стая, наклонила глава встрани, с включени слушалки.

Корд се изправи, целият почервенял.

— Не искам да слушам такива неща.

— Просто съм любопитен да знам какво имаш против мене?

— Нищо нямам против тебе.

— Не искаш да ти помагам, защото съм негър.

Корд ядосано размаха ръка.

— Не искам твоята помощ, защото не разбираш от работата.

— Откъде знаеш? Никога не си ме пробвал.

— Ти никога не си предлагал помощта си.

— Как да не съм! — Кресги погледна към Евънс. — Не поисках ли да помогна? Не си ли предложих услугите?

— Той наистина поиска, Бил — рече Евънс.

Корд беше вбесен.

— Желая ти много успех, де-те-ктив. Потрябва ли ти някаква помощ от университетската охранителна служба, обърни се към пазачите. Те носят униформи. Плаща им се по седем и двайсет и пет на час. Ще им бъде приятно да събират разни неща за тебе. Ако искаш, може да им подхвърлиш и бакшиш.

Евънс и Корд примигваха, очаквайки стъклото на вратата да се пръсне отвътре, щом Кресги я затръшне. Ала той затвори вратата внимателно и шумно затрополи към алеята навън.

Евънс започна да се смее. Корд, със зачервено от гняв лице, се нахвърли върху него.

— Това никак не е смешно.

— Ама е смешно.

— Какво му е станало? Какво съм направил?

Евънс рече:

— Тук във вашия край не ви ли преподават за взаимоотношенията между различните общности?

— Няма нищо смешно. — Отвън се чу изсвистяването на автомобилни гуми. Корд каза: — Дявол да го вземе! Не разбирам какво съм сторил.

— Той би могъл да помогне — рече Евънс. — Защо не се извиниш?

— Да се извиня ли? — извика той. — За какво?

— Та ти не го приемаше сериозно.

— Той е служител от охраната.

— И въпреки това ти не го приемаше сериозно.

Корд каза:

— Не ме интересува дали е чернокож. Откъде му е хрумнало това?

— Не се вбесявай толкова.

— Кучи син.

Евънс рече:

— Той може да те даде под съд. За дискриминация.

Корд не разбра веднага, че Евънс се шегува.

— Върви по дяволите.

— Приемаш сериозно всичко останало. Само не и него.

Корд поклати ядосано глава и стана. Отиде до автомата за кафе и след минута се върна, отпивайки от врялата течност. Грабна плика, донесен от Кресги. Няколко минути се вглеждаше, без да вижда, в биографичните бележки, съдържащи се в плика, и после рече:

— Надявам се да ме даде под съд. Тъкмо ще имам възможност да му кажа няколко приказки в съдилището.

— Бил, я се успокой — посъветва го Евънс.

Корд започна да чете биографиите. След миг вдигна поглед, понечи да каже нещо, но си затвори устата и продължи да чете. След половин час се бе успокоил. Обърна се към Евънс:

— На тия неща пише „CV“. Какво означава това?

— Не знам. Къде?

— Най-отгоре. А, почакай, ето тук е изписано цялото. „Curriculum Vitae“[1]. Какво е това?

— Може да е на гръцки и да означава биография.

Корд промърмори:

— Професори… — И продължи да чете.

След като свърши, той ги прочете още веднъж и каза на Евънс:

— Може да има нещичко тук. Интересно.

— Какво?

Корд подаде на Евънс копие от биографията на Рандолф Сейлс.

— Какво ти говори това?

Евънс се зачете внимателно.

— Не разбирам.

— Той е един от професорите на Джени. През последните дванайсет години е изнасял лекции като гостуващ лектор в три други колежа. В два от тях е бил за срок от по една година. Но ето този, „Лойола“, в Охайо, го е напуснал след три месеца.

— Е и какво?

— След „Лойола“, пише тук, той е прекарал следващите девет месеца в изследване и писане на книга, преди да се върне в Одън. Девет месеца. Това е остатъкът от едногодишния срок, като се извади три.

— Е, нали тези професори доста се местят — рече Евънс. — Може да си е взел отпуск.

— Но не е публикувал никакви книги, откакто се е върнал от „Лойола“. Това е било преди четири години.

— Може би сега нещо ще излезе от печат.

— Нека поразмислим. Не е ли възможно, да речем, да са го изхвърлили от „Лойола“ и той да не е искал веднага да се върне тук. Би изглеждало необичайно. Би се наложило да обяснява защо са го махнали.

— Това е далечно предположение, Бил.

Корд вдигна телефона. Набра номера на справки, след това номера, който му дадоха. В това време Евънс продължаваше:

— Не знам. Едно уволнение е доста незначително основание, за да го подозираме, нали?

Не и ако е бил уволнен, задето е спал със студентка, а после я е изнасилил, когато тя е заплашила, че ще го обади.

Наложи се доста време да убеждава декана на колежа „Лойола“ край Кълъмбъс, Охайо, преди онзи да се реши да отговори на Корд, и то едва след като се бе свързал по вътрешен телефон с адвоката на колежа, за да разбере на кои въпроси да отговаря.

Когато затвори телефона, Корд рече на Евънс:

— Обвиненията в изнасилване са били свалени. Нищо не е било доказано, но Сейлс се е съгласил да напусне. Какво мислиш сега?

— Мисля, че има нещо друго. — Евънс посочи биографията. — Ранди Сейлс е заместник-деканът по финансовите въпроси.

— Напомня ми нещо.

— Джени Гебън е работила за него.

Бяха навън на двора, обгръщани ту от хладни, ту от топли вълни. Докато Корд и Даян седяха притиснати един до друг върху одеялото, той си припомни това явление от юношеските си години. Наричаха ги „горещи хладнини“. Приливи от топъл бриз, редуващи се със студени вълни, които се носеха привечер над полята около гимназията на Ню Лебънън. Един съученик бе дал обяснение: когато мъж и жена правели оная работа, въздухът около тях се нажежавал и оставал така в продължение на часове; това, което усещаха момчетата, било доказателство, че някъде по пътя на вятъра дузина момичета са били току-що свалени.

Корд и Даян бяха излезли навън, за да наблюдават явлението метеоритен дъжд, за което бяха съобщили. След оная заплашителна снимка той бе направил свръхусилие да се прибере рано вкъщи и да не излиза повече. Бе прочел съобщението за метеоритите и след като Сара и Джейми си легнаха, той попита удивената си жена дали би желала да си направят среща в задния двор. Даян постла одеялото и с половин бутилка вино край тях двамата седяха един до друг, с преплетени ръце, вслушвайки се в щурците и кукумявките, чувствайки приливите на топли и горещи вълни.

Небето бе ясно, с извисяващия се сърп на луната. Бяха видели само един метеорит за петнайсет минути, но той беше поразителен — дълга чисто бяла ивица, покриваща половината небе. После образът остана в съзнанието им дълго след като горящият отломък се бе разпаднал.

— Правят ли се пожелания при тях? — попита Даян.

— Май че да. Не съм сигурен.

— Не знам какво да си пожелая.

— Ако решиш — каза Корд, — не го казвай на глас. Метеорите са вероятно като свещичките от рождените дни.

Тя го целуна, леко захапвайки устната му със зъби. Те лежаха върху навлажненото от росата одеяло, целувайки се силно, понякога яростно, почти пет минути. Ръката му се плъзна под пуловера й и навътре в сутиена. Той почувства как тя настръхна и зърното на гърдата й веднага се втвърди.

— Страст — прошепна ухилено той.

— Студено — рече тя и се разсмя. — Знам едно място, където е по-топло.

— И аз. — Ръката му се плъзна надолу към джинсите й.

Даян хвана ръката му.

— След мен. — Тя се изправи и го задърпа към къщата.

— Не е ли това свързано с твоето пожелание? — попита той.

Лежаха в същата поза както и на двора. Сега обаче бяха голи и върху кувертюрата с шестоъгълници, която майката на Даян бе работила цели седем години. Тристепенната лампа бе включена на слабо и Корд бе изблизал и последните остатъци от нейното червило. Той я обърна по гръб.

— Почакай една минутка — скочи тя. — Нека да го сложа.

Обещаната минута изтече. После още няколко. Той чу шума от течаща вода. Чу четката за зъби. Обърна се по гръб, притискайки се, напъвайки се да запази твърдостта си.

Чу пускането на тоалетното казанче. Още по-силно се напъна.

Чу как се отваря и затваря аптечката. Престана да се напъва; беше твърд като тийнейджър.

За около десет секунди.

— Ооох, Бил…

Покрусеният вик, алтовият стон на Даян прозвуча жалостиво. Ако бе писък, нямаше да бъде така мъчителен. Корд скокна и се втурна към банята, сещайки се едва като стигна там, че трябваше да отключи нощното шкафче и да извади пистолета си от чекмеджето.

Синята кутийка с противозачатъчните песари бе в краката й. Самото гумено кръгче лежеше като бледожълто петно в умивалника.

Даян плачеше, прикривайки с ръце голотата си.

Бил видя малък бял квадрат до краката й. Той го вдигна, а в това време Даян смъкна червения си хавлиен халат от закачалката и го облече, като завърза здраво колана му.

— Това беше вътре — прошепна тя и размота дълъг къс тоалетна хартия, за да хване с нея песара. Тя го понесе като убита оса към кофата за боклук и го пусна вътре. Направи същото и с пластмасовата кутийка, а после започна да търка ръцете си със сапун и топла вода.

Тази моментална снимка бе правена по същото време както и оставената на задното стълбище. Бе снимана Сара или момиче като нея, легнало в тревата, полата й пак бе вдигната до кръста. Бе снимана от почти същия ъгъл и при същото осветление. Всъщност имаше само две разлики. Сега фотографът е бил много по-близо — само на няколко фута от момиченцето.

И бележката с червен маркер на гърба беше различна. Там пишеше: „ВСЕ ПО-БЛИЗО“.

[1] Curriculum Vitae (лат.) — биографични данни. — Бел.пр. ↑

13.

Корд отключи шкафа с оръжие и измъкна дългата си, очукана пушка „Ремингтън“. Пъхна три патрона в пълнителя и от едно чекмедже извади цилиндричен хромиран затвор. Раздели го и монтира двете части отстрани на спусъка. Притисна ги заедно с тихо прищракване. Сложи един ключ на своята връзка ключове и занесе другия ключ и пушката във всекидневната, където Даян седеше, втренчила поглед в пода. Беше стиснала плътно устни.

— Той как го прави това? — Гласът й пресекна от отчаяние.

— Не знам, скъпа.

— Как минава покрай полицая?

— Мисля, че може би е оставил тази бележка по същото време като другата. Вероятно вече е далеч оттук.

— Може би… вероятно… Никой ли нищичко не знае за този мъж?

Корд въртеше разсеяно ключа в ръце. Не, не знаем. Абсолютно нищо не знаем.

След момент той рече:

— Утре ще говоря с Том. Ще го накарам да обикаля около къщата и към гората.

Корд остави пушката в ъгъла.

— Не съм я заредил. Ти ще трябва да го направиш. Предпазителят е свален. Само зареждаш и натискаш. Знаеш как. Прицелвай се ниско. — Той й подаде ключа.

Тя се изправи и го сложи в портмонето си. Сега изглеждаше по-спокойна, когато видя пушката, сякаш вече се владееше.

— Почакай — рече Корд. Той извади ключа от чантата й и отиде в спалнята. След малко се върна с дебело златно колие. Наниза ключа на него и го закопча на врата й. Целуна я по челото.

Тя каза:

— Това е верижката, която ти ми подари заедно с онзи страхотен пръстен.

— Реших, че точно това е дължината, където никой няма да смее да бръкне. — Ключът легна в цепката между гърдите й.

Тя се усмихна, прегърна го и пак се разплака.

Корд рече:

— Позлатена е, нали знаеш. Верижката.

— Всяка жена би разпознала истинското злато от позлатеното. Но тогава се интересувах най-вече от пръстена.

Корд хвана лицето й.

— Ще преодолеем това. Нищо няма да се случи с теб или децата. Той го прави само за да ме уплаши. Обещавам ти.

Даян избърса очите си и тръгна към спалнята. Тя рече:

— Бог да ми е на помощ.

Отначало никой в града не обръщаше особено внимание; бяха предимно дребни неща. Като например, щом „Реджистър“ излезеше, купуваха го повече хора от обикновено. И най-напред го разгръщаха на справочната страница, която показваше фазите на луната през следващите трийсет дни.

Продажбите на патрони и муниции за пушки се бяха увеличили двойно в сравнение с друга година по това време (като ловният сезон бе още далече). Спортният щанд на „Сиърс“, на който обикновено по това време се продаваха тонове бейзболни принадлежности, сега правеше своя оборот най-вече от малокалибрени пушки и дори пневматични пистолети. Бизнесът на дискотеки и кафенета спадна драстично, тъй като родителите не пускаха дъщерите си навън по тъмно. Успехът на студентите от Одън се повиши, защото студентите, които обикновено се натискаха навън или си обещаваха вярност през дългите летни месеци, си стояха вътре и залягаха над книгите. Доста студенти прекъсваха семестъра и се връщаха по домовете си три седмици по-рано.

Много градски кучета бяха държани гладни.

С две думи, тромавото изявление на Корд за пресата, предназначено да успокои населението на Ню Лебънън, нямаше никакъв ефект върху тази истерия.

Една вечер Боб Сибърт се прибра късно у дома в своя фургон на шосе 302. Той отвори вратата и в тъмната кухня се оказа пред петгодишния си син, който се целеше със собствената му пушка за елени „Ругер 225“ почти право в сърцето на родния си баща. Сибърт направо замръзна на лунната светлина, боейки се да проговори. Едва след като чу прищракването на ударника, той започна отново да диша. Той отклони пушката встрани, смеейки се лудо, като благодареше на Бога, че синът му не знае как да зарежда. Усмивката му обаче угасна, когато издърпа затвора и засеклият патрон се изтърколи. Краката на Сибърт омекнаха, панталоните му се подмокриха и ридаейки, той се строполи на пода. Момченцето каза: „Помислих си, че ти си Лунния човек, татко“.

И във вторник, един ден преди пълнолунието, се появи първият стенен надпис.

Никой не бе видял кой го е направил и всъщност отначало почти никой не разпозна рисунките. Клара и Хари Ботуел се прибираха вкъщи със стария си буик от почерпка в „Ранглър“. Шофираше Клара, тъй като беше по-трезва. Хари посочи стената на Първа банка на Ню Лебънън и каза, че някой е нарисувал голям резен диня отстрани на банката, и Клара погледна стената и се запита защо е изправен, пък и защо някой ще рисува резен диня?

— Света Богородице — рече тя, — не е диня, това е полумесец. — И в паниката си тя даде силно газ и голямата кола мина на червено, удряйки странично една тойота. Съпрузите се отърваха невредими, макар че шофьорът на тойотата трябваше да отиде на Празника на загиналите във войните със счупена ръка.

Банката не бе единственото място с полумесец. Триста граждани се обадиха на номер 911 тази нощ (повечето за първи път в живота си), за да съобщят за половин дузина графити на луни. Всички позвънили бяха доста потресени; рисунките бяха направени с кръв.

Тази вечер Рандолф Сейлс, професор, и декан, изследовател на икономиката на северните щати и апологет на Конфедерацията през Гражданската война, седеше в задния си двор, пушеше цигара и се взираше в осветеното от луната небе. В ръцете си държеше измачкан факс. Сейлс изтърси пепелта на земята пред себе си и погледна надолу. До изкаляните му ботуши някакъв дървесен корен бе изскочил от почвата и после, само на няколко инча встрани, отново бе тръгнал надолу, сякаш дори такова кратко пътешествие в надземния свят се бе оказало непоносимо.

Той дочу стъпки. Позна ги.

Джоун Сейлс бе кокалеста жена с късо подстригана руса коса, слаби бедра и продълговати гърди. Тази вечер носеше бяла блуза, завързана отпред, и къси, торбести шорти. Седна до съпруга си. Бялата кожа на бедрата й висеше отпуснато.

Щатен професор по социология в Одън, тя бе с една година по-голяма от Сейлс и имаше коефициент на интелигентност с две точки по-добър от неговия, макар че и двамата спадаха към най-висшата категория. Когато се запознаха в последната си студентска година (в същото университетско градче), единият от тях бе девствен и това не бе Джоун. Дори като млад асистент тя имаше професорски амбиции и инстинктивно долавяше насоките в университетската политика. Той ценеше тези нейни таланти, макар да разбра твърде късно, че тя ги бе използвала не само да се докопа до постоянна преподавателска длъжност, но и до самия Сейлс. Тя успя и на двата фронта; ожениха се в деня след докторската му защита. И макар да не бе чувствал дори за миг силна страст към нея — нищо от това не би могло да се сравни с чувствата му, застанал на катедрата — всичко беше наред. Той я обичаше (поне така предполагаше). Във всеки случай, нуждаеше се от съпруга (в това бе сигурен), от стабилност и интелигентна брачна партньорка, които бяха основните стълбове на академичния успех в Средния запад.

— Какво правиш тук навън? — попита тя, поглеждайки косо в теменужената лунна светлина. Тази мимика придърпа ъгълчетата на устните й нагоре в гротескна влажна усмивка, която Ранди Сейлс не искаше да вижда. Тя забеляза малка изкаляна лопата край него и очите й се стрелнаха към ботушите му.

— Лунно градинарство, а?

Стори му се, че въпросът й, в който прозвуча обикновено любопитство, всъщност е изпълнен с присмех.

Той си помисли: Какво ли знае тя?

— Малко на въздух — отвърна той. — Имахте ли събрание тази вечер?

— Приключи. — Тя държеше купчина бели писмени работи, закрепени с ластиче. Беше изписала много забележки и оценки на първата страница от най-горната работа. Той зърна „среден“. Беше много зла при оценяването.

— Какво правиш? — повтори тя. Когато той не отговори, тя го попита: — Нарочно ли не ми обръщаш внимание?

Той се извини с искреност, която изненада и двамата, а после й подаде факса. Щатът бе отхвърлил молбата на Одън за спешен заем.

— А. — Джоун върна факса и запали цигара. Тя висеше отстрани на устните й и това караше устата й да изглежда още по-влажна и несиметрична. Джоун пое навътре дима, после вдигна дълъг пръст към езика си, за да махне някаква шушка. — Съжалявам.

Сейлс стисна коляното й в отговор.

Тя рече:

— Знаеш ли какво е написал един от моите студенти? Въпросът беше дали населено място като Ню Лебънън има център на богат духовен живот. Той е написал, че няма. Според него нещата били по-скоро с обратен знак. Писах му шест минус само заради това.

Сейлс рече:

— Хитро.

— Знаеш ли, ако трябваше да започвам всичко отначало, бих избрала нещо по-леко. Романски езици или изкуствознание. Не, знам какво. Руска литература.

Тя докосна пак езика си отстрани, сякаш пробваше дали не е станал безчувствен.

Той каза:

— Търсили са ме от полицията.

— За онова момиче в твоя курс? Онова, което беше убито ли?

Той кимна.

— Спал си с нея.

Това не бе формулирано като въпрос. Значи наистина знае.

Мълчанието му бе отговор, който тя можеше да изтълкува.

— Доставяше ли ти удоволствие? — попита тя.

— Понякога.

— Нали те не смятат, че си имал нещо общо с това?

— Разбира се, че не.

Тя откъде ли знае?

Джоун довърши цигарата си и я пусна на земята. Не я стъпка. След миг поразмести писмените работи в ръката си и рече:

— Знаеш ли, изненадана съм, че второкурсници в колеж не могат да сглобяват изречения — и после тръгна обратно към къщата по тясна пътечка, изпоцапана с червено и лилаво от черниците встрани.

Ето къде му се искаше на Т. Т. Евънс да бъде: точно на мястото на мъжа, с когото разговаряше, подпрян на извит клон край мътната река, стиснал въдица в ръка. Мъжът с червената шапка.

— Бива си ги тези мухи — рече Евънс, кимайки към шапката.

— Да, сър.

Евънс се наведе и надникна в кофата, където три бледи риби бяха като застинали във водата.

— Един въдичар с мухи не се ли отегчава да храни тия търтеи с боклуци?

— Не ловя с мухи. Само шапката ми е такваз. Подарък от жената. — След малко добави: — Имам разрешително. Ама го забравих вкъщи.

— А-ха — рече Евънс. — Случайно да си ходил на риболов във вторник вечерта долу при Блакфут Понд?

— Точно тогава ходя.

— Как така? — попита Евънс.

— Работя нощна смяна в завода за контейнери. Прибирам се в седем часа сутринта. Лягам да спя. Ям. Ловя риба. Отивам на работа. Това ми е живота. Вашите вечери са моите дни.

— Някой там е видял човек, отговарящ на твоето описание.

Той изсумтя.

Евънс рече:

— Едно момиче беше убито на онова място във вторник.

— Там ли е било? Ама че работа. Не знаех. Да, във вторник бях там.

— Кога си тръгна?

— Може да е било девет и трийсет или десет. Бях излязъл късно заради бурята.

— Забеляза ли някой друг?

— Когато си тръгвах, видях, че идват две момчета. Носеха въдичарски такъми, но не ловяха риба.

— Момчета ли?

— Приличаха на тийнейджъри.

— Познаваш ли ги?

— Не ги видях отблизо. Бяха по-долу, до язовирната стена, и вървяха към езерото. Едното беше дебело, затова се движеха бавно. Дебелото беше облечено в нещо тъмно. Другото беше слабо и носеше яке, може да е било сиво.

— Колко годишни бяха?

— В гимназията. Не знам.

— И двете ли бяха бели? — попита Евънс.

— Какви други в тоя край?

— Искам да говоря с тези момчета или едното от тях. Ако ги видиш, ще ти бъда благодарен, ако ни съобщиш.

— Разбира се.

— Ако го сториш, ще забравя да кажа на риболовните инспектори за разрешителното, дето си го оставил вкъщи.

— Все се канех да си извадя — рече той. — Нали знаете как се случва. Винаги нещо друго възниква.

Първа методистка църква на Ню Лебънън обяви днес, че занятията в неделното училище се отменят до второ нареждане, поради вандалщината в училището от мъжа, когото властите наричат „Лунния убиец“.

— „Властите“ наричат?

Нарисуван с кръв полумесец бе открит върху вратата на женската тоалетна на първия етаж в сградата на неделното училище, намиращо се непосредствено до църквата, на „Мейпъл стрийт“, 223.

Кръвта отговаря на тази от козата, чийто труп бе намерен преди няколко дни в началното училище на Ню Лебънън.

Откъде знаят това. Аз не го знаех.

Посещаемостта в градските училища е паднала драстично откакто „Лунния убиец“ започна да вилнее по улиците на Ню Лебънън.

„Да вилнее“ по улиците ли?

Довечера ще бъде първото пълнолуние след убийството на студентката от Одън…

Джени. Казва се Джени Гебън.

… и жителите се умоляват да си стоят у дома от залез до изгрев-слънце…

Бил Корд, седнал в стая 121 на Студентския съюз в Одън, гледаше втренчено тазсутрешния „Реджистър“, преди да го захвърли. Отвори плик, който бе грабнал от службата на идване насам. Той съдържаше резултатите от окръжната лаборатория за сходството на кръвта от трупа на козата и тази от стенната рисунка.

Откъде им е било известно? Аз не знаех.

На прага се появи мъж. Корд вдигна поглед към него.

— Извинете. Аз съм професор Сейлс. Искали сте да ме видите.

— Заповядайте, влезте. Седнете. — Корд бутна встрани лабораторния отчет и посочи към стола пред миниатюрното си бюро.

Сейлс седна и бавно кръстоса дългите си крака. Наклони стола назад.

— Свързано е с убийството на Джени Гебън, нали?

— Във вашия курс ли беше тя? — попита Корд.

— Да. — Сейлс погледна часовника си. Изпод синия му блейзър се подаде измачкан и оръфан маншет и остана така. — И работеше при мен като нещатна сътрудничка. В отдела по финансовите въпроси.

— Познавахте ли я добре?

— Опитвам се да опозная всички мои студенти.

— Но нея сте познавали по-добре от другите — рече Корд.

— Курсът, в който се намираше тя, бе голям. Курсът „Сто години от Гражданската война“ е доста популярен. Опитвам се да опозная колкото се може повече студенти. Личното внимание в клас може да бъде много насърчаващо. Не си ли спомняте?

Корд, който бе прекарал по-голямата част от училищните си години, мъчейки се да избегне вниманието на учителите, каза:

— Защо е работила при вас? Предполагам, че не се е нуждаела от парите.

— Защо предполагате това? — раздразнено попита Сейлс.

— Тя не е била включена в програмата „Работа и учение“ и не е имала никакви студентски заеми или стипендии. Вероятно би трябвало да е минала по този път, преди да получи временна работа за пет долара на час.

— Има нещо алтруистично в раздаването на пари на нуждаещи се студенти. Джени помогна да се организира миналогодишния поход в помощ на болните от СПИН. А и беше доброволка в разнасянето на храна за бедните.

— За един-два месеца — рече Корд.

— За един-два месеца.

— Но как стана така, че започна да работи при вас?

— Заговорихме веднъж колко странно е, че аз — професор по история — съм се заловил с финансовите въпроси и тя попита дали може да ми помогне.

— При какви обстоятелства беше този разговор?

— Офицер. — Сейлс бе вбесен. — Почти не си спомням.

— Имаше ли някой в курса, с когото тя да се е сприятелила?

— Никога не съм обръщал внимание.

— Виждали ли сте я с някого, който не е бил студент?

Сейлс сви рамене.

— Не.

— Колко често работехте заедно?

— Няколко пъти седмично.

— Срещахте ли се с нея извънслужебно?

— Не. Понякога хапвахме след работа. Често с други хора. Това беше всичко.

— Това не го ли смятате извънслужебно?

— Не, не го смятам.

Корд наблюдаваше тъмните очи на мъжа, който на свой ред разглеждаше три мръсни нокътя на дясната си ръка.

— Професоре, не бяхте ли помолен от колежа „Лойола“ да напуснете оттам?

Сейлс се пресегна към вратовръзката си на сини и червени райета. Спря се и леко наклони глава, регулирайки клапана на своето възмущение.

— Да, бях.

— Това е станало, защото сте бил забъркан със студентка?

— Забъркан ли? Да.

— И сте я изнасилили?

— Не съм. Имахме връзка. Аз я прекратих. Това не й харесваше и тя докладва в полицията, че съм я изнасилил. Беше лъжа.

— Имахте ли връзка с Джени Гебън?

— Не. И се чувствам засегнат, че ме питате.

— Това ми е работата — уморено каза Корд.

— И ако мислите, че някой от университета има нещо общо със смъртта й… — Гласът на Сейлс се изостри. — … вие много грешите. Вече има достатъчно необосновани слухове за това убийство. Толкова е трудно да се ръководи колеж и да се набират средства за него без да бъдат плашени родители и дарители. Прочетете вестника. Вашата служба е казала, че е било сатанинско убийство.

— Трябва да огледаме всички възможности.

Отново последва справка с часовника.

— Имам лекция след пет минути.

— Къде бяхте в нощта, когато тя е била убита, професоре?

Той се изсмя.

— Сериозно ли питате? — Корд вдигна вежди и Сейлс отвърна: — Бях си вкъщи.

— Има ли някой, който да потвърди това? — Корд погледна към тънката златна халка. — Може би жена ви?

Гласът му заглъхваше от гняв.

— Бях сам. Жена ми се занимаваше в библиотеката до полунощ.

— Доколкото разбрах, Брайън Оукън се е срещал с Джени?

— Да се е срещал ли? Бих казал, че наистина се е срещал. Та той спеше с нея.

С китайските си йероглифи Корд си отбеляза нещо върху картонче.

— Бихте ли ми казали от кого научихте това?

— Не си спомням.

— Какво ви е мнението за него?

— За Брайън ли? Не е възможно да подозирате, че Брайън би наранил Джени.

— Вашето мнение?

— Той е много талантлив. Трябва да посмекчи донякъде интелекта си. Малко е арогантен, което му вреди. Но никога не би причинил болка на Джени. — Сейлс наблюдаваше Корд, който бавно записваше. — Може ли да си тръгвам сега?

Корд довърши картончето и вдигна поглед.

— Аз…

— Вижте, не мога да ви помогна. Нямам какво повече да ви кажа. — Сейлс се изправи, вече едва сдържайки яростта си.

Този гняв изглеждаше неуместен за обстоятелствата на разпита. Отначало това засили подозрителността на Корд спрямо този човек. Но един поглед в лицето на Сейлс разкриваше нещо съвсем различно. Причината за възмущението на професора беше презрение. Презрение към самия себе си, задето е обичал Джени Гебън. Каквито и да са били талантите й в леглото, а Корд предполагаше, че са били доста изобилни, щом и Сейлс, и Оукън са рискували служебното си положение, за да я притежават, все пак Джени е била само една посредствена студентка, ограничено момиче, с дебела шия, дъщеря на дребен бизнесмен, доброволка за разнасяне на храна, съвсем обикновена млада жена.

И ето го тук Рандолф Сейлс, доктор на науките, направо изгарящ от унижение заради любовта, която бе изпитвал към това посредствено момиче.

Затова Корд го пусна да си ходи. И подобно на гърчеща се котка, измъкнала се от ръцете на своя господар, професорът закрачи наперено от стая 121, без да се бави, но и без да бърза, погълнат от мисълта да забрави някогашното си робство.

Върнал се в службата, Корд завари върху бюрото на Слоукъм купчината листовки, които трябваше да бъдат налепени по шосе 116. Слоукъм бил излязъл, научи той, за да види дали има съобщения за изчезнали кози.

Усещаше последиците от изминалата тежка нощ у дома — втората снимка, чувството на вина, че пак пропуска срещата на Джейми по борба, кошмарен сън, който го събуди в един часа. Без да може да заспи, той бе седял два часа в банята откъм задната страна, с пушка в ръце, взирайки се в гората за някакви признаци от страна на неканения гост. По едно време бе сигурен, че вижда лице, обърнато към къщата и дори зареди пушката и тръгна навън, с треперещи ръце както от предчувствие, така и от предутринния хлад. Но докато стоеше бос на задната веранда, лицето се превърна в преплетени клони и листа, осветени от луната.

Той се бе обърнал да влезе обратно в къщата, когато Сара му изкара ума, втурвайки се от стълбите. Те зяпнаха един срещу друг — Корд, поразен, а момичето, по-скоро разочаровано. Тя се бе отправила към задната врата и той за миг си помисли, че се движи насън. Но не, тя искала само чаша вода. „Но защо не от твоята баня?“ — бе попитал Корд, докато сърцето му си възвръщаше обичайния ход. Тя изпи водата, взирайки се навън и после той я отпрати обратно в леглото.

Той не заспа до пет часа.

После имаше разправия на закуска. Сара кресливо отказа на настояването на майка си да учи, преди да отиде на училище. Наложи се Корд да успокоява и жена си, и дъщеря си. Той се опита да не взема страна и накрая и двете му се разсърдиха.

Сега, затворил се в своята канцелария, Корд в продължение на десет минути подрежда и пренарежда високите купчинки от картончета, омекнали от разбъркване. Той ги разпръсква и те покриват цялото бюро.

Изтъркана монета се появява в ръката му и започва да се върти около пръстите му. Той се взира в картите и след няколко минути Бил Корд вече не е в шерифската служба, а се намира в университетското градче на Одън и денят е вторник, 20 април. Часът е четири следобед.

Корд си представя как Джени Гебън излиза от аудиторията на професор Сейлс и отива до университетската книжарница на три преки оттам, за да осребри чек за трийсет и пет долара. Снимана е от охранителната камера на касата и на снимката се вижда, че носи бяла блуза с копчета отпред. Тъмната й коса е права, гъст кичур се спуска над челото й. Хваната е с полузатворени клепачи. Часът на снимката е 16:43:03. Джени продължава към общежитието и пристига там около пет. Тя и Емили Роситър остават в стаята си в продължение на час, като вратата е затворена. Момичетата на същия етаж долавят, че съквартирантките се разправят за нещо, но никой не чува достатъчно, за да разбере причината за техния спор.

Докладът на Ланс Милър за телефоните показва, че докато Джени е била в общежитието този ден, не е имало междуградски разговори и повечето местни обаждания са били до невинни абонати. Единственият местен разговор, за който не може да се установи с кого е проведен, е до факултета по хуманитарни науки; не може да се определи до кой от шейсетте и два вътрешни номера е прехвърлен този разговор. Номерата на Ранди Сейлс и на Брайън Оукън са сред тези шейсет и четири, както и на Емили; тя работи като асистент в катедрата по социология.

В около шест и петнайсет Джени си взема душ и с все още влажна коса тръгва с три други момичета към закусвалнята. Те са поканили и Емили да отиде с тях, но тя мрачно отказва. Четирите вечерят и разговарят. Джени набързо хапва и рано си тръгва. Тя също няма настроение. Нейните компаньонки от вечерята се прибират в общежитието и половин час гледат телевизионно шоу. Джени влиза в салона и няколко минути гледа телевизия, после поглежда към часовника си. Изглежда объркана и нервна. В около осем и петнайсет тя излиза от салона и казва на едно от момичетата, че ще се прибере преди полунощ.

Следващият час, за който има данни за Джени Гебън, е десет и петдесет и осем. Тя е изнасилена и удушена, а тялото й лежи сред сини зюмбюли в калното подножие на язовирната дига на Блакфут Понд.

На мястото на убийството: деветнайсет отпечатъка от обувки и ботуши около тялото, повечето с мъжки или юношески размери. Пикапът „Форд“, с 530 частични и 140 пълни отпечатъци от пръсти. Късчета стандартна, фактически непроследима, хартия за печатане. Целофанни опаковки от няколко вида закуски, продавани от три магазина, фасове от цигари, бутилки и кутии от бира и сода, един кондом, спермата в който не отговаря на откритата в жертвата.

И ножът (чийто произход дори ФБР не е в състояние да определи, въпреки помощта на сеулската полицейска префектура и изпратени по факс запитвания до дванайсет професори по религия, криминология и парапсихология из цялата страна).

Нито един от отпечатъците на местопрестъплението не отговаря на тези в архива на окръг Харисън. Сега снимките на отпечатъците са в Хигинс и Вашингтон за подобно ново сравняване с щатски и федерални досиета. Взети са отпечатъци и от стаята в общежитието — 184 частични и цели, шейсет и два от които принадлежат на Джени и на други студентки от етажа. Останалите са все още неоткрити.

След съобщението си за кражбата на писмата на Джени, Емили Роситър става неотзивчива. Тя още не се е появила в стая 121 и не е отговорила на обажданията му.

Корд е прегледал внимателно и досието по случая Биаготи — заради който се бе запознал с Джени Гебън. На 15 януари предишната година Сузан Биаготи е била в апартамента си извън студентското градче, където са я пребили до смърт с чук по време на кражба. Както Корд каза на Рибън, Джени не бе дала никакви сведения за престъплението. Момичетата са се познавали, но само бегло. Сузан е живяла през две сгради от апартамента на Оукън, но Корд не може да открие някаква друга връзка между двамата. Луната на 15 януари е била три дни след новолуние.

Обгорените късчета от варела зад общежитието на Джени съдържат три вида хартия. Едрозърнеста, рециклирана бяла хартия за печатане на Хамърмил, канцеларска хартия на Крейн, оцветена във виолетово и перфорирана компютърна хартия на зелени и бели ивици, чийто производител не е определен. Анализът показва два непълни пръстови отпечатъка върху канцеларската хартия на Крейн и един цял отпечатък на компютърната хартия. И трите са на Джени. Окръжната лаборатория докладва, че количеството пепел във варела се равнява на около петдесет до седемдесет и пет листа хартия със стандартни размери. Пепелта е толкова силно повредена, че не могат да се открият никакви скрити водни знаци, букви или пръстови отпечатъци.

Напечатаното на компютърната хартия е за суми, вариращи от 2 670 до 6 800 долара. Принтерът е деветиглен матричен. Изключително бледият шрифт предполага, че е било напечатано на най-високата скорост на машината или че лентата е била стара. Лаборантите и от окръжното, и от щатското бюро за разследване отговарят, че хартията и мастилото са твърде обикновени, за да могат да дадат някакви по-ясни насоки.

Джени е починала от травматична асфиксия. Убиецът я е удушил с ръце, а после е използвал въже или шнур, за да се увери, че е мъртва. Скоростта, с която е умряла, изключва вероятността от еротична асфиксия. Тя не е умряла изправена; задните части на обувките й са отпечатали дълбоки следи в калта, преди да паднат и стъпалата й са останали чисти. Спермата във и по тялото й е от един индивид и е от серумен тип В-положителен. Има данни както за вагинално, така и за анално сношение.

Никой не е открил въжето от убийството, макар един от техниците да е забелязал прясно срязано въже за простиране с пластмасово покритие, което се вее от изоставения камион. Според съдебния лекар нараняването по врата й отговаря на този вид въже. Култовият нож не съдържа частици от въжето, но това не е окончателно. Нещо повече, острието на ножа е остро като бръснач и окръжната съдебна лаборатория докладва, че въжето за простиране е било отрязано с остър инструмент. Частица от памучно влакно, отговарящо на пликчетата на Джени, е намерено върху малката кама.

На Корд е известно следното за Джени Гебън:

Тя често излизала с мъже, макар че срещите й не били обичайните почерпки с хамбургери и ходене на кино. Тя просто изчезвала вечер, понякога през целия уикенд. Рядко говорела за своите партньори при тези излизания, макар че малкото, което споделяла, било доста впечатляващо. Сексът бил любимата тема на Джени. Не просто момчета за излизане или годежни пръстени. Секс. Джени била заварвана да мастурбира в банята на общежитието неведнъж и нямала нищо против да я гледат. Доставяло й удоволствие да говори безцеремонно („Веднъж си седим с Джени в читалнята, нали разбирате? И както си е тихо, тя просто вдига глава и казва: «Правили ли са ти го някога в гъза?» и аз викам: «О, божичко, ти наистина ли го изрече?»“).

Нежеланието й да обсъжда любовниците си подхранвало слуховете, че е спяла с професори. Според общото мнение миналата година е ходела с един професор през по-голямата част от пролетния семестър. Пазели го в строга тайна, макар да се предполага, че той бил от педагогическия факултет и че се е говорело за женитба.

Доста момичета наричат безобразно сексуалното поведение на Джени, но под възмущението им прозира завист.

Много студенти твърдят, че са я смятали за търсеща, неуравновесена, нещастна. Няколко момичета дават сходни версии на един и същ случай: късно една вечер Джени била седнала сама в подножието на стълбището. Тя плачела и бетонните стени отеквали от гласа й. Чували се ужасни, печални вопли. „Толкова съм самотна…“ доловила една студентка. Друга, от долния етаж, чула: „Ако той беше мой…“.

Не била религиозна и никога не посещавала църква в Ню Лебънън. Имала касети с музикални записи на „Ню Ейдж“ и гердани с кристали, но почти не проявявала интерес към спиритуализма или окултното. Студентите дават противоречиви сведения за взаимоотношенията й с нейните родители. Джени се държала хладно към майка си. От друга страна, общуването с баща й било бурно. Понякога по телефона тя му казвала особено пламенно, че той й липсва и че го обича. Друг път с тръшване затваряла телефона и заявявала: „Какъв негодник“.

Бил Корд пуска монетата на масата и загребва своите индексни картончета, обмисляйки всички тези факти, и се опитва да си представи убиеца. Но вижда печално малко. Далеч, далеч по-малко отколкото обрисувания портрет в „Реджистър“ (който донякъде го вбеси, защото се съмняваше дали някога би могъл да създаде такъв жив образ на престъпник). Собствената техника на Корд за портретиране, тази на Националния център за криминален анализ, е нанесена върху пожълтял лист хартия, забоден на корковото табло зад бюрото му. Това е дълъг процес на въвеждане на обемисти факти, подреждането им в модели, оценяване на престъплението и накрая изграждане на криминалния портрет и неговото избистряне. (Той знае, че процедурата включва и един оптимистичен, краен етап: арестуването на убиеца — етап, изглеждащ отчайващо недостъпен в този момент, осем дни след като бяха открили смирено опънатото тяло на Джени Гебън сред изкаляни зюмбюли край онова мрачно, застинало езеро.)

Корд знае много подробности за Джени Гебън. Знае, че Брайън Оукън го е излъгал, както навярно и професор Сейлс. Знае, че две момчета са се навъртали близо до язовирната стена малко преди смъртта й и едното от тях може да е имало нож. Следата изстива и има още толкова много да се научи. Още разпити, още факти за откриване… Макар че тайничко в себе си се чуди: дали той всъщност не е затънал, надявайки се някакъв портрет на убиеца просто да се спусне от небето, и то ясен като снимката на Джени, която си е залепил от вътрешната страна на куфарчето?

Бил Корд тършува из своите картончета.

Той предполага много неща и малко знае. В ръцете му се намира маса информация, но истината се намира някъде сред самите факти, в пролуките на познанието му, подобно на сенките между прелистваните картончета. Корд вижда само мрак, гъст като водите на Блакфут Понд. Не вижда по-надълбоко от отразените двойни луни по колието на едно момиче.

Корд се надява на внезапно просветление, ала се бои, че дълго, дълго ще го чака.

14.

Затрудненията й започнаха от първата асиметрична фигура.

Риса Паркър прелисти зелената книжка, на чиято корица с големи черни букви бе напечатано „Проверка на зрително-моторната интеграция“, и си отбеляза точното място, където Сара се проваляше: в опита й да копира рисунка на правоъгълник.

Психиатърката отдели това настрани и прегледа „Таблицата на Уекслър за изследване на детската интелигентност“, проследявайки колебливата диаграма на словесните и функционални тестове. „Новият устен тест за четене на Грей“, със строго определено времетраене, показваше, че четенето при Сара — ученичка в четвърти клас — е на ниво първи клас. Без напрежението от наличие на часовник, тя бе малко по-добре.

Резултатите се оказаха по-лоши, отколкото лекарката бе очаквала.

Сега Сара седеше пред нея, мъчейки се над последния диагностичен тест — „Неформален тест за изразяване на писмена реч“. Доктор Паркър виждаше тревожното поведение, уплашено подскачащия поглед, треперещите колене, избилата пот. Психиатърката, занимавала се някога с всекидневен анализ в продължение на шест години, непрекъснато се бореше със собствения си гняв и неувереност, както и със студенината, чрез която те се проявяваха; тя се помъчи да внуши спокойствие на детето.

— Не е нужно да бързаш, Сара. — Широка усмивка. — Не се притеснявай.

Отбеляза си процеса на възприемане. Сара не произнасяше непознати или трудни думи. Тя ги гледаше втренчено, без да движи устни, мъчейки се да приложи някакви фонетични умения и после бавно изписваше думите с разкривени букви. Сара се бе привела напред, сбърчила напрегнато чело, докато се стараеше да си представи думите. Очевидна бе агонията на непрестанната борба със своята изостаналост.

Децата на полицаи по-често проявяваха невъзприемчивост към учене, отколкото тези на други родители, и доктор Паркър усети как в нея се надига възмущение срещу Бил Корд. Тя никога нямаше да демонстрира това свое негодувание, но на самия него щеше да му е нужно дълго време, за да го опровергае. Думите на Даян Корд бяха доста мъгляви и доктор Паркър се питаше доколко този човек наистина е помагал на дъщеря си, въпреки вярата на Даян.

Лекарката знаеше също така и нещо друго — колко малко, в края на краищата, момичето щеше да напредне и колко огромни усилия и средства щяха да са нужни дори за този ограничен успех.

— Боя се, че времето ти изтече — каза доктор Паркър и взе тетрадката от момичето, което се бе изпотило и задъхало.

Тя прегледа жалкия опит на момичето да напише разказче по проста илюстрация в книжката с тестовете — едно момче с бейзболна топка. Сара бе започнала: Той са казваши Фреди. И той искаши да играе (бйезбол,) бейзбол, само че… Правописът беше отчайващ. Историята продължаваше половин страница; дете със средни възможности би могло лесно да изпише три или четири страници за това време.

— Добре, Сара, много хубаво. Това е последният от нашите тестове.

Сара гледаше скръбно как писменият тест бе напъхан в папката.

— Издържах ли?

— Не е необходимо да издържиш тези тестове. Те само ми показват нещо за тебе, за да мога да ти помогна в училище.

— Не искам да се връщам в училище.

— Разбирам, Сара, но за тебе не е хубаво да изоставаш още една година. Нали не искаш всички твои съученици да минат в следващия клас, а ти да останеш да повтаряш?

— Искам — отвърна без колебание Сара, — точно това искам.

Доктор Паркър се разсмя.

— А какво ще кажеш, ако се обадя на госпожа Бидърсън и я уговоря да правиш тестовете устно? Съгласна ли си?

— Значи няма да пиша отговорите, така ли?

— Да.

— Дали тя ще се съгласи?

— Сигурна съм в това. — Вече се бе обадила.

— Ами правописният тест? Страх ме е от него. — Гласчето бе станало кротко и смирено. Престорено смирено, забеляза лекарката. Сара успешно бе прилагала вече тази тактика.

— Бих искала да го направиш. Нали ще го направиш заради мен?

— Ще ме изправят пред всички. Ще ми се смеят.

— Не, можеш да го направиш сама. Ти и госпожа Бидърсън. Никой друг.

Детето инстинктивно долови, че това е най-доброто, на което може да се надява. Сара погледна доктор Паркър и кимна неуверено:

— Мисля, че да.

— Добре. А сега…

— Може ли да довърша разказа вкъщи?

— Разказа ли?

— За Фреди и бейзболната топка. — Тя кимна към книжлето.

— Съжалявам, Сара, нямаме повече време.

Лицето на момичето се сгърчи от огромно разочарование.

— Но аз не успях дори да стигна до хубавата част!

— Така ли? — попита доктор Паркър. — Каква е хубавата част?

Сара вдигна очи към същите дипломи, в които Даян се бе взирала така отчаяно миналата седмица. Момичето се обърна, погледна лекарката и каза:

— После Фреди ритва топката към улицата, където тя започва да се търкаля по тротоара и стига до аптеката. И там е господин Хап… — Очите на Сара се разшириха. — А той някога играел за „Чикагските орли“. Това бил отбор, който имал истински орли и те внезапно се спускали надолу, сграбчвали топката и я запращали чак над трибуните и така печелели всеки мач. И господин Хап казва на Фреди…

Доктор Паркър вдига ръка.

— Сара, чела ли си някъде тази история?

Тя поклати глава.

— Не, току-що я съчиних, нали така трябваше. Помислих си, че така трябва. Съжалявам… — Погледът бе сведен театрално. — Нещо лошо ли съм направила?

— Не, в никакъв случай. Продължавай.

— И господин Хап казва на Фреди: „Ако наистина искаш да играеш бейзбол, мога да те направя най-добрият играч на света, само трябва да намериш най-високото дърво в гората на орлите и да се покатериш на върха му. Дали си достатъчно храбър да го сториш?“.

Разбира се, Фреди се справил и Сара разпалено продължаваше неговите приключения, без да забелязва как обкичената с гривни ръка на лекарката се протяга и уж нехайно вдига позлатената си писалка, записвайки с бързи, наклонени стенографски символи как Фреди тръгнал да търси вълшебната бейзболна топка — как се преборил с Хюго Острите нокти, най-лошият орел на света, после построил ново клубно помещение за отбора, след като предишното изгоряло, напуснал дома си и заживял в голямо гнездо със семейство прекрасни златни орли. Фреди повече не се завърнал вкъщи, макар че наистина станал прочут бейзболист. Когато Сара свърши, доктор Паркър вече бе изписала десет стенографски страници.

— Това е много интересна история, Сара.

— Не е — рече Сара с маниера на телевизионен филмов критик. — Но картинката беше за Фреди и бейзболна топка, затова не можах да измисля нищо друго.

Лекарката прелисти бавно бележника си и после каза:

— Добре, сега ще прегледам всички неща, които направи за мен, а ти трябва да се прибереш и да се готвиш за своите тестове.

— Искам татко да ми помага.

След миг лекарката вдигна поглед.

— Извинявай, Сара. Какво ми каза?

— Искам татко да ми помага да уча. Може ли?

— Това е чудесно — разсеяно отвърна Риса Паркър. Умът й бе съвсем погълнат от едно момче, бейзболна топка и говорещ орел.

— Това е моето федерално разрешително за огнестрелно оръжие и това е лицензът ми на частен детектив от щата Мисури.

Шериф Стив Рибън разгледа квадратчетата ламинирана пластмаса в портфейла на мъжа. Никога не бе виждал федерално разрешително за оръжие. Или детективски лиценз от щата Мисури.

— Всичко изглежда редовно — рече той.

Чарли Махони прибра портфейла в джоба си. Носеше костюм на бизнесмен — на фини, бледи карета като че ли в сиво, но отблизо се виждаха тънки розови и сини линии. На Рибън страшно му хареса този костюм. Той му даде знак да седне, забелязвайки, че мъжът пред него притежава два вида самоувереност: типичната властност на дългогодишно ченге. И безмълвната самонадеяност на човек, който е убивал друг човек.

Махони метна скъпия си жълто-кафяв шлифер на един празен стол и седна срещу бюрото на Рибън. Той заговори, без да показва снизходителност или интерес, за красивото пролетно време, за трудното придвижване до Ню Лебънън със самолет, за провинциалността на града. После млъкна и се загледа в огромна топографска карта на окръга, закачена зад гърба на Рибън. В този момент Рибън започна да се чувства изключително неудобно.

— А какво точно мога да направя за вас? — попита той.

— Тук съм дошъл като консултант.

— Консултант?

— Представлявам семейството на Джени Гебън. Бил съм криминален детектив в Чикаго и имам голям следователски опит. И ви предлагам своите услуги. Безплатно.

— Работата е там, че…

— Залавял съм или съм помагал в залавянето на повече от двеста заподозрени в убийство.

— Ами, просто исках да кажа, че вие сте, нали разбирате, цивилно лице.

— Вярно — призна Махони. — Ще бъда откровен. Не мога да ви кажа колко е разстроен господин Гебън от случилото се. Това няма нищо общо с вашите възможности да пипнете виновника, шериф. Той просто чувстваше, че трябва да ме изпрати. Джени бе единственото му дете.

Рибън потръпна, усещайки искрена мъка.

— Разбирам го напълно какво изживява. И аз самият имам деца. Но нали знаете как стоят нещата, има си законни положения. Сигурно така е било и при вас в Чикаго.

— Естествено, и още как. — Махони се вгледа в червендалестото лице на Рибън и прибави малко превзетост в гласа си, когато каза: — Все пак няма да навредим с нищо, ако поговорим малко, нали?

— Така е, струва ми се.

— Вие ли ръководите случая?

— Ами, в общи линии, да — рече Рибън. — Но си имаме тука старши детектив, който върши повечето подготвителна работа. Бил Корд. Свестен мъж.

— Бил Корд. Занимава се с тая работа от няколко години, а?

— Да, така е.

— Какъв подход е възприел?

— Смята, че е бил някой, който я е познавал. Най-вероятно някой от колежа.

Махони загрижено кимна с глава.

— Значи се застрахова.

— Моля?

— Решил е да действа предпазливо. Според статистиката повечето хора биват убити от някой…

— … с когото те се познават.

— Точно така. Но от това, което съм прочел, този случай изглежда малко по-особен. Разни отклонения и обрати, нали разбирате за какво говоря?

— Напълно ви разбирам. — Рибън бе понижил гласа си. — Имам маса неприятности по случая. Виждате ли, налице са някакви култови оттенъци в тая работа.

— Култ. — Махони пак закима, този път благосклонно. — Значи тя е била като принесена в жертва или нещо подобно. Правилно. Ония кози и кръвта. Луната и всичко останало. Този, който е подхванал тая идея, наистина разбира от криминалистика.

Предпазливостта на Рибън почти изчезна, но той каза:

— Въпреки това се безпокоя заради вашето участие, господин Махони. Аз…

— Чарли — смъмри го Махони. — Чарли. — Той вдигна нагоре набитите си ръце с пожълтели показалци. — Поне се възползвайте от подкрепата и нека да ви кажа за наградата.

— Награда ли?

— Господин Гебън е много заможен човек. Той предлага двайсет и пет хиляди долара за залавянето на убиеца.

Рибън захапа устна, за да сдържи напиращата усмивка.

— Е, наистина, това е щедро… Разбира се, можете да си представите, че подобни награди пораждат какви ли не неразбории, за да се постигне премията. Доста от нашите хора в околността притежават оръжие и са с разрешително да го носят.

Махони се намръщи и се поправи:

— Трябваше да кажа: наградата е само за професионалисти. За полицейски служители. По този начин никой няма да пострада.

— Господин Махони.

— Аз съм ченге, вие сте ченге…

— Чарли. Чарли, това може да не изглежда добре за… Ами, искам да кажа, в политическо отношение не е хубаво да имаме външен човек тук. Може да изглежда, че сякаш не разбираме от работата си.

— Но може също така да изглежда, че толкова много мислите за хората, та дори предвидливо сте поканили специален помощник. — Без да бърза, Махони погледна часовника си. — Така. Е, това е. Ако решите, можете да ме изритате оттука още утре сутринта. Обаче оставам в града поне за тази нощ, а пък не познавам жива душа. Какво ще кажете да си пийнем малко двамата и да си поприказваме, а? Нали няма друго развлечение в този град?

Рибън едва не подхвърли, че едно от развлеченията е изнасилване на студентки при лунна светлина, но се спря навреме.

— Е, има — рече той, — ама освен риболова, никое не е така приятно като пийването.

Тя вдигна визитката от бюрото си с трепереща ръка и се втренчи в малкото бяло правоъгълниче. То беше твърдо и ъглите му бяха много остри. Единият се вряза болезнено в палеца й с изгризан нокът, оставяйки кърваво петно върху картончето.

Емили Роситър понечи да седне на леглото, но си помисли, че те може би са сядали там. Вероятно са надничали между дюшека и пружината. Опипвали са възглавницата. Докосвали са с ръцете си същите тези чаршафи, където бяха лежали тя и скъпото за нея същество. Тя хвърли визитката, която се преобърна и видя как думите: „Моля, обадете ми се… Дет. Уилям Корд“ се появиха и изчезнаха при падането на картичката в кошчето за боклук. Тя се запита дали и боклукът не е бил осквернен. Емили излезе в коридора и се насочи към нишата с телефона.

Тя набра един номер и леко се напрегна, когато отсреща й отговориха.

— Обажда се Емили… Трябва да те видя. Не, сега. — Тя изслуша за момент силните протести и после отвърна предизвикателно: — Отнася се за Джени. — Гласът от другия край замлъкна.

— Значи почвам да й приказвам ти вече прекаляваш защо не си гледаш работата и после Дона вика той е много важен нали разбираш очите му са такива остри и аз почвам…

Филип Халпърн си мислеше: „Стига си дрънкала“.

В стаята, която деляха двамата със сестра си, имаше един телефон. Повечето време го използваше сестра му, четиринайсетгодишна.

Хладният бриз на априлската вечер нахлуваше през прозореца, нагъвайки зеления чаршаф, отделящ частта на Филип от тази на сестра му. Върху лошо боядисаните стени бяха залепени десетки намачкани плакати от онези, които са закрепени с телбод в средата на тийнейджърски списания. Вятърът за миг повдигна чаршафа, обсипан с червени цветчета и за кратко време Мадона бе с лице към „Терминатор“ на Шварценегер.

В притежаваната от Филип половинка от това спарено помещение имаше купища с комикси, научнофантастични романи, картони за рисуване, пластмасови фигури на герои и злодеи от комикси. Стотици списания — „Фангория“, „Хеви метъл“, на много от тях липсваха кориците; тъй като не можеше да си ги позволи, Филип редовно задигаше непродадените и окъсани броеве от боклукчийските кофи зад „Ню Лебънън Нюз“. Върху скрина и бюрото му се намираха сложни пластмасови макети на космически кораби, безупречно сглобени, но покрити с мръсотия. В ъгъла, зад полузавършен училищен проект на закачалка за шапки, се бе събрало голямо валмо прах.

Това, което се хвърляше в очи, беше огромен ръчно изписан надпис. С особени натруфени знаци, той гласеше: „Вход забранен“, като съобщението бе заобиколено от десетки рунически букви и малки фантастични фигурки и дракони.

Филип лежеше на хлътналото си легло върху дюшек, който сега бе сух, ала с безброй стари петна от урина. Беше казал на родителите си, че трябва да учи за контролно и се прибра в спалнята. Баща му изглеждаше приятно изненадан от тази новина и продължи да си гледа телевизия. Филип обаче не учеше. Той четеше Хайнлайн, Азимов, Филип К. Дик, лежеше върху леглото, взирайки се в цветенцата от чаршафа и проектираше във въображението си лазер, докато не влезе сестра му и започна да говори по телефона със своята приятелка.

Стига си дрънкала.

Баща им отвори рязко вратата на спалнята и каза:

— Телефонът да се затвори. Лампата да се загаси. Веднага. — Ръката му щракна ключа на лампата. Вратата се хлопна.

— … сега, стария… трябва да свършвам. Аха, утре.

Филип насочи лазера към послеобраза на баща си, за да види дали ще заработи. Той успя и то грандиозно. Филип изобретяваше много ефикасни оръжия.

Гласът му съскаше, докато отново стреляше.

Роузи рече:

— Задник.

— Кажи му го на него.

— На тебе говоря — рече тя.

Той чу ципа на джинсите. Почуди се какво ли ще облече за леглото.

Филип каза:

— Ти си крава.

— Както желаеш — рече тя.

— Кучка.

— Педераст.

Пружините на матрака й изскърцаха, когато тя се тръшна в леглото. Филип не помръдна десетина минути — докато не чу равното й дишане. Напълно облечен, той се изправи, чувствайки как от отворения прозорец го облива хладният въздух. Прехвърли се през прозореца и скачайки към влажната земя, той си представи как преминава в „изгубеното измерение“; беше воинът Фатар, който се позалюля малко, после се изправи и уверено закрачи, напускайки окъпания в лунна светлина заден двор.

15.

Професор Рандолф Сейлс се почуди защо тук няма щурци или цикади. Ослуша се. Наближаваше края на април. Нима бе твърде рано за тях? Не познаваше ентомологията. С мъка се бе преборил с естествените науки и биологията беше предметът, който му бе намалил общия успех в гимназията. Оттогава бяха изминали двайсет и шест години, но той все още се сърдеше за това.

Изчака в Мемориалния парк на ветераните десет минути преди тя да се появи. Според него Емили Роситър бе една от най-красивите жени, които бе виждал. Тя имаше къдрава кестенява коса, обкръжаваща кръгло бледо лице с италиански или гръцки черти. Само заради хубостта й той би могъл да живее с нея завинаги, щастлив и влюбен.

Но докато тя се приближаваше към него — под клоните на разпъпващите се кленове, по чиито млади листа дръзко проблясваше сребристата луна — това, което видя, го потресе. Тя приличаше на някаква бездомница, разчорлена и с подпухнало лице, косата й бе сплъстена и неизмита, устата й отпусната, дрехите мръсни. Погледът й блуждаеше, а леката й усмивка бе като на луда.

Но въпреки обезумелия й вид, въпреки гнева си към нея, въпреки страха си, Ранди Сейлс не желаеше нищо така силно, както да се люби с нея. Тук, незабавно, на тревата, в калта, гореща плът до плът, в море от хладен пролетен вятър… Искаше му се да я събори долу и да я притисне силно, силно… Желаеше да вкуси от нейната уязвимост. Искаше да усети солената й неизмита плът между зъбите си…

Веднъж той се бе опитал да я прелъсти, но този инцидент не бе доведен до край, макар да бе на косъм от изнасилване. Тя успя да го отблъсне с плесница, с която го разкървави. Той й се извини и повече не се приближи до нея. Странно, този досаден спомен сега още повече засилваше страстта му към нея.

Той бе застанал прегърбен, с ръце в джобовете, когато тя се спря до него. Двамата бяха под улична лампа, чиято светлина изглеждаше по-неясна и зловеща от тази на пълната луна.

— Емили.

— Знаеш какво стана с нея, нали? — Думите й сякаш се препъваха.

— Какво точно искаш?

— С Джени. Нали знаеш какво й се случи?

Тя изведнъж започна да върви, сякаш току-що си припомни за някакъв ангажимент. Сейлс я последва, малко изоставайки. Те се движеха по този начин около пет минути, а после свиха на север по пътека, която водеше към площадка, заобиколена от бетонни пейки, а зад гърба им имаше висок чемширен плет. Така щяха навреме да чуят, ако някой тръгнеше към тях.

Когато разговаряше със студентки, Сейлс автоматично обмисляше варианти за бягство.

— Къде си прекарваш времето сега — попита той, — в стаята ли?

— О, рожбо — прошепна Емили сякаш на себе си.

— Може би трябва да се прибереш при семейството си. Прекъсни семестъра. Ще го уредя, ако поискаш.

— Рожбо.

— Какво се опитваше да кажеш по телефона? Не беше много ясно.

— Не знаех, че ще бъде толкова тежко. Толкова е тежко без нея.

— Какво точно искаш?

Луната светеше по бузите й в две струйки от очите към устата й. Сейлс стоеше с ръце все още в джобовете, Емили бе кръстосала длани върху гърди, които той никога не бе виждал.

Тя го попита:

— Ти си я видял в нощта, когато тя е умряла, нали? — Говореше така, сякаш бе на границата пред нещо и той не можеше да разгадае дали това бе решителност или примирение.

— Не — каза Сейлс.

— Не ти вярвам.

Намираха се в малкия парк близо до колежа, място, където открай време любовните двойки се разкопчаваха и разсъбличаха, търкаляйки се по благоуханната трева. Тази вечер паркът беше, или поне изглеждаше, съвсем пуст.

Емили каза:

— Ти знаеш какво е станало с нея, нали?

След миг мълчание Сейлс рече:

— Защо ме питаш?

— О, рожбо — промълви Емили. — О, рожбо, рожбо…

Сейлс я попита с яростен шепот:

— Какво говориш? Какво знаеш? — Не можеше вече да сдържа връхлитащото го чувство и без да се контролира, я сграбчи със силните си ръце за раменете.

Тя като че ли изведнъж се събуди и се отдръпна, тръсна глава и извика:

— Причиняваш ми болка…

— Ей, има ли някой тук? — обади се дрезгав глас.

Дочуха се стъпки. Някой се движеше в близката гора, скрита от погледа с чемширен плет. Емили се отскубна. Сейлс тръгна към нея. Тя диво размаха ръка, сякаш се пазеше от раздразнена оса.

— Кажи ми! — прошепна настойчиво Сейлс.

Емили бързо пое по пътеката. Той тръгна след нея, но досадникът, някой от пазачите, светна с фенерчето си към тях. Двамата успяха да се прикрият. Емили хукна да бяга.

Сейлс прошепна:

— Почакай!

После тръгна през храстите, за да не го види пазачът. Вървеше бързо в тъмнината натам, накъдето предполагаше, че тя е отишла.

Фатар подтичваше мудно по пътеката и вече се задъхваше. Това го подсети за ужасния час по физкултура утре; учениците щяха да пробягат 1500 метра — истинско изтезание за него. Той си представи как се влачи и как тлъстините му се тресат, докато останалите — всички вече финиширали — дюдюкат и се смеят. „Хайде, Фил. Давай, Фил. Давай!“ Направо му се повдигаше.

Той излезе от гората и повървя малко, преди да подуши мириса на вода и тиня. Озова се в подножието на язовирната дига на Блакфут Понд. Фатар усети възбуждане в слабините и болезнено си призна, че въпреки ужаса на миналия вторник вечерта, Фатар в своето превъплъщение от „Измерението“ желае отново да изживее онзи половин час, който бе прекарал тук.

Фарове. Шум от профучаваща кола. Той се наведе и изтича до малка ела. Светлините от фаровете се плъзнаха над главата му като прожектори в затворнически лагер и колата изчезна със свистене на гумите във влажния въздух. Фатар закрачи в тинестата падинка и започна да търси ножа, който за свой ужас разбра, че е загубил в онази нощ. Той се терзаеше от тази небрежност, недостойна за Фатар (ала типична за едно дебело, тромаво момче в първи гимназиален клас). Той затърси насам-натам, използвайки малко фенерче, което бе увил в черна хартия, за да го прикрива.

Фатар постепенно започна да се успокоява. Миризмата на тиня и вода, квакането на жабите, всичко това му напомняше за часовете по биология — любимият му предмет. Спомни си за времето, когато бе помагал на учителя си да събира жаби край реката една вечер и на другия ден той благодари на Филип пред целия клас. Лицето му тогава пламна от необикновена гордост от тази похвала. Почувства се толкова смел, че предложи да умъртвява жабите на ония свои съученици, които не желаеха да го сторят. Прободе главите на поне дузина жаби в този ден. Едно от момичетата му благодари и каза, че е храбър. Слисан, Филип я бе погледнал втрещено.

След половин час напразно търсене на ножа из калта, той се отказа. Не биваше повече да остава тук; баща му можеше внезапно да нахълта в спалнята. Тръгна към пътеката. Тогава чу стъпки. Филип замръзна на място, пот изби на челото му и целият настръхна от ужас. Отстъпи назад към елата. Стъпките наближаваха и той се сви под ниските клони. После надникна оттам.

Момиче!

Той веднага се успокои и трепет изпълни дебелото му тяло.

Май че беше пак студентка. Горе-долу на същата възраст като първата. Само че по-хубава. Не толкова едра. Той отново усети възбуждането в слабините си. Почти като изгарящо потръпване. Тя бе сама. Той се зачуди как ли изглеждат циците й, скрити под дебелия пуловер. Полата й бе широка. Филип почувства мъчителна ерекция. Момичето мина точно покрай елата. Застана в средата на поляната.

Крачейки напред-назад, тя се взираше в земята, докато стигна до полянка със сини цветя. Падна на колене, омазвайки полата си с тиня. Надвеси се напред. Той не виждаше какво прави тя. Чуваше я как нещо тихо мърмори на себе си.

— Емили! — обади се задъхан мъжки глас откъм шосето.

Ерекцията на Филип изчезна и той се сниши под дървото. Момичето се наведе още по-ниско и се сля с цветята. Мъжът тичаше по шосе 302, на десетина метра от нея. Той се спря и погледна към езерото. Луната светеше право в лицето му и Филип го видя, че присви очи. Гледаше точно там, където момичето се криеше, но не я видя. Извика още веднъж и после тръгна обратно по шосето. Скоро се скри от погледа.

Момичето се изправи. Филип долови шумолене на листа, когато тя ставаше. Чу се обаждането на бухал. Филип изви едно клонче надолу, за да я вижда по-добре. Запита се как ли изглежда задникът й. Дали и нейните гърди миришат като на другото момиче — като вкусна подправка. Зачуди се дали космите между краката й са руси или кафяви. Ерекцията се завърна и опънатите джинси грубо го притискаха.

Красивото момиче бавно стана и тръгна по пътеката. Филип видя, че тя си изтърва портмонето. Той пусна клончето. То подскочи и я закри от погледа му. Филип се отдели от дървото и отиде на поляната, където вдигна портмонето и без да го отваря, го приближи до лицето си. Подуши аромата на лимонов парфюм, обработена кожа и грим. Пъхна го в пазвата си и тръгна след нея.

Настъпило е пълнолунието над Ню Лебънън.

Повечето мъже са почти невидими в маскировъчните си ловни облекла, макар че от време на време се вижда проблясване от цевите на пушки и от радиоприемници. Скрили са се зад храсталаци, пазейки се от тръните и потръпват от студ, макар че е вече почти месец май. Движат се по двама или трима по опустелите улици. Обикалят с коли. Някои от тях, ветерани, са почернили скулите си и изгарят от нетърпение, каквото не са чувствали от двайсет и пет години.

Някои мъже кръстосват полето, където според тях няма голям шанс да открият убийци, но пък където, ако това стане, луната би осветила тяхната мишена. Пушките им са заредени с каменна сол или едри сачми, а някои от ловците са пробили куршумите и са запълнили дупките с живак, после са ги запечатали с восък, за да бъдат сигурни, че дори ако само леко прострелят убиеца, той повече да не може да стане.

Някои са излезли с бира и пържени пилета и са си запалили огън, надявайки се, че самото им присъствие ще възпре този тип. Други възприемат работата си като стражи по-сериозно и са уверени, че цялото бъдеще на един спокоен Ню Лебънън зависи от тяхната бдителност. И от техния прицел. Джим Слоукъм и Ланс Милър, махнали всички външни белези на полицейската си служба, са навън с подобна група.

Няма никакви изстрели до осем часа вечерта, когато Бил Корд свива по шосе 302, прибирайки се вкъщи. Автор на първия изстрел, не особено изненадващо, е един от ловците, който отправя заряд сачми към свой колега. За щастие жертвата е простреляна само от пет или шест сачми. Втората жертва е котка, а третата е киноплакат на Том Круз, което може да е било или да не е било случайно.

Към девет часа Уейлън Синкс, жонглирайки с еднолитрова бутилка уиски и 16-калибров „Браунинг“, е забравил да пусне предпазителя, докато се прехвърля през една ограда, и нелепо се самоубива. В шерифската служба на Ню Лебънън, при диспечера в окръжното шерифство, както и на номер 911 са се получили десетки обаждания. Те са предимно от лица, видели „Лунния убиец“, който ту носи дълъг нож, ту въже. Обикновено е застанал в заден двор и наднича през прозорците, макар и понякога да се катери по стени или да бяга по покривите. Няма особено много работа за полицаите. Те патрулират и под прожекторите им съмнителните сенки напълно изчезват.

Пълнолунието направо смазва град Ню Лебънън.

То така потиска, че почти чуваш някакво бръмчене като от мощна електрическа крушка или като от бученето на кръвта в собствените си уши, когато задържаш дъха си от страх. Лунната светлина така измъчва хората из целия град, че виждаш неспокойни лица по прозорците и чуваш воя на кучетата — макар че те не лаят заради лика на луната, а заради непрекъснато дебнещите фигури наоколо, бледи, ала изглеждащи черни под зловещата светлина.

Корд се прибра вкъщи в осем и трийсет. Изпрати полицая Том да се прибере при разтревожените си жена и деца. Даян и Джейми бяха на състезание по борба в гимназията, където на самия Корд така много му се искаше да бъде. Той влезе в къщата, като се чудеше дали не трябваше да даде нещичко на Том; симпатичният млад мъж бе повече детегледач, отколкото охрана през изминалите няколко дни.

Корд свали калните си обувки и прегърна Сара. Изми ръцете и лицето си на кухненската мивка и после наля диетична кола за нея и сода за себе си.

Заловиха се за работа.

Тя беше доста нервна тази вечер. Заниманието им тръгна зле от самото начало. Тя често изпадаше в паника и говореше глупости, шегуваше се и се държеше лекомислено. Това ядосваше Корд, защото Даян му бе казала, че госпожа Бидърсън урежда нещо специално за тестовете на Сара и според него това глупаво държане се равняваше на неблагодарност.

Бяха във всекидневната, на дивана, заобиколени от купища листове. Сара изглеждаше толкова малка и смазана от тази бъркотия, че Корд прибра листовете и ги подреди в една-единствена купчинка. Те представляваха опитите на Сара да се упражнява за теста по правопис. Досега, при дванайсет опита, най-доброто й постижение бе двайсет и две точки от общо петдесет. Но за да изкара, бяха необходими трийсет и три.

Този ден Корд бе попълнил чек на името на доктор Паркър за 880 долара, което бе точно два пъти повече, отколкото му струваше да ремонтира таванското помещение.

— Да опитаме пак — рече той.

— Татко, не искам да се явявам на този тест. Не се чувствам добре.

— Скъпа, трябва да поработим върху още няколко думи. Стигнали сме само до буквата „М“.

— Уморена съм.

В никакъв случай не можеше да се каже, че е уморена превъзбудената му малка дъщеря. И отново като на бойно поле, двамата седяха със списъка от думи за проверка на правописа.

— Хайде, думите с „М“. — Той се пошегува: — „М“ като мъчни думи.

— Не искам да правя гаднярския тест — навъсено рече Сара.

— Не ругай.

— Това е лайнян тест! Не искам…

— Млада госпожице, не използвай повече такива думи.

— … да се явявам на него! Мразя доктор Паркър.

— Само думичките с „М“.

— Уморена съм — захленчи тя.

— Сара. Как се пише „магазин“?

Присвивайки очи, с прехапана устна и изправен гръб, тя каза:

— М-А-Г-А-З-И-Н.

— Много добре, скъпа. Чудесно. — Корд бе впечатлен.

„Магазин“ бе отбелязан с плюс, както и „магаре“, „магия“, „мажа“ и „мазе“. Сара нямаше такъв успех при думите „магнетофон“, „магьосник“, „маймуна“ и „майстор“. Доктор Паркър не бе споменала това, но Корд се залови да рисува илюстрации на думите. Това изглеждаше находчиво, но не помогна.

Сара изпадаше във все по-лошо настроение. Кракът й нервно потръпваше. Малките й пръстчета бясно се сплитаха и разплитаха.

— Сега кажи как се пише „майчинство“.

Сара започна да плаче.

Корд се изпоти. Толкова много пъти бе преживявал това и винаги чувстваше нейния неуспех като свой. Искаше му се да я разтърси. Искаше да я сграбчи за раменете, да я обърне към Джейми и да каже: „Та вие сте от една кръв. Между вас няма разлика. Не разбираш ли? Просто се постарай! Постарай се! Защо не можеш да го направиш?“. Искаше му се да се обади на психиатърката и да й каже да размърда облечения си по последна мода задник и веднага да довтаса тук. Но рече с уморен глас:

— Справяш се добре. Много по-добре, отколкото в началото тази вечер.

— Не, не се справям! — каза тя и се изправи.

— Сядай, млада госпожице. С тази дума сме се занимавали и преди. Опитай пак. „Майчинство“.

— М-А…

Корд я чуваше как тежко диша и за миг си спомни за дългите родилни мъки на Даян, когато дъщеря му се раждаше. Дишай, дишай, дишай…

— После има И-Н-С. Не, чакай. М-А-Й… Обърках се. Чакай, чакай…

Корд сложи листа на масата при другите сбъркани думи и взе нов празен лист. Той започна да пише: „М-А-Й-Ч-И-Н…“.

— Не! — изкрещя тя.

Корд премигна от силата на вопъла и от ужаса в него.

— Сара!

— Не зная! Не зная! — пищеше тя.

Корд рязко стана, събаряйки стол. Помисли си, че тя има някакъв пристъп.

— Сара! — отново извика той. Целият настръхна от паника.

Корд я хвана за раменете.

— Сара, престани!

Тя отново изпищя и изпадна в истерия.

Той силно я разтърси и косата й се разпръсна около главата й като златен облак. Чашата се преобърна и содата потече към килима. Сара се отскубна от него и хукна по стълбите към стаята си. Стените се разтърсиха, когато тя тресна вратата.

Разтреперан, Корд попиваше разлятата сода със салфетки, когато се позвъни на входа.

— О, боже мой, какво пък има сега?

Стив Рибън се бе облегнал до вратата и се взираше навън към моравата.

— Да поговорим за минутка, а, Бил?

Корд погледна към стаята на Сара и после пак се обърна към Рибън.

— Влизай.

Рибън не помръдна.

— Семейството вкъщи ли е?

— Само Сара. Джейми и Даян са на състезание. Всеки момент ще се върнат.

Шерифът не продума веднага.

— Защо не излезеш за малко навън?

Корд поклати глава.

— Не искам да се отдалечавам. Сара не се чувства добре. — Той излезе на верандата. Рибън затвори вратата зад него. Корд изтръска капките сода от пръстите си. Служебната кола на шерифа бе паркирана на алеята. Джим Слоукъм бе на шофьорското място. На задната седалка се намираше едър русоляв мъж с груби черти на лицето, който не откъсваше поглед от облегалката пред себе си.

Рибън се взираше в осветената от луната морава, разглеждайки безупречно поддържаната трева. Той каза:

— Бил, трябва да говоря с тебе. Намерили са съквартирантката на Джени. Емили Роситър.

Корд скръсти ръце.

Намерили са… Не: ние намерихме. Корд разбра разликата.

Сега бе негов ред да втренчи поглед в добре окосената тревна площ. От неговото място тя изглеждаше като геометрична фигура, чието име не можеше да си спомни — правоъгълник, разтеглен отстрани.

— Някой я е ударил по главата и след това я е хвърлил в Блакфут Понд точно до дигата. Удавила се е. И е правил доста неприятни неща с нея. — Рибън направи пауза. — Засега предполагаме, че има сходство между стъпките около нея и онези край езерото в нощта, когато е била убита Джени Гебън. Знам твоето мнение, Бил, но изглежда, че през цялото време май наистина е имало култов убиец.

Част втора
Веществени улики

1.

Съдебният лекар беше нервен. За втори път от две седмици насам той газеше в тиня, и то нощно време, край това тъмно езеро. Липсваше обичайното му бодро изражение.

С кални струйки по лицето и косата, която бе залепнала по главата й така, както някои мъже прикриват плешивината си, красивата Емили Роситър безмълвно лежеше върху одеяло. Черна отвратителна рана обезобразяваше слепоочието й. Голяма въдица се бе забила в слабините й. Куката бе закрепена на дълъг прът, който повдигаше полата й нагоре.

Тълпа от местни жители и репортери стоеше край местопрестъплението — стръмен затревен парцел, спускащ се до езерото Блакфут Понд.

Съдебният лекар, слаб петдесетгодишен мъж, каза на Т. Т. Евънс:

— Удар в дясното слепоочие от груб предмет с неправилна форма. Смъртта е причинена от удавяне.

— Изнасилена ли е?

— Не този път.

— Ами куката? — попита Евънс. — След като е умряла ли?

— По всяка вероятност.

Джим Слоукъм рече на Евънс:

— Ето, налице е посмъртно промушване. Това е типично при жертвени убийства.

Евънс разбута репортерите, казвайки им, че шериф Рибън ще даде пресконференция след десетина минути. Той се изкачи при Бил Корд край шосето.

— Детектив Корд! — Ади Краскоу махаше бясно с ръце и ламинираната журналистическа карта подскачаше на гърдите й. — Вие не смятахте, че е замесен сериен убиец. Променихте ли мнението си сега?

Корд не й обърна внимание, а Евънс повтори:

— След десет минути. Пресконференция.

Но Ади не настоя повече; тя забеляза, че има възможност за снимки и изпрати фотографа си да снима как прибират тялото в торба, дръпват ципа и го носят към линейката, която бе паркирана в съседна алея точно до детско велосипедче в розово и бяло. Фотографите панически се блъскаха, за да хванат в един кадър велосипедчето заедно с тялото.

Появиха се леководолазите от окръжната спасителна команда. Един от тях погледна към езерото и промърмори: „Тъмно като в гъз“.

Корд строго скастри мъжа да се държи по-професионално.

Встрани от всички, Уинтън Кресги се бе облегнал на стар бежов автомобил „Додж Аспен“, върху който се въртеше синя лампа. На вратата имаше емблема на университета Одън заедно с името на колежа и думите „Veritas et integritas“. Евънс му кимна. Корд и Кресги взаимно се игнорираха.

— Това май е като буре с барут, а? — Корд попита Евънс.

— Действай според ситуацията, Бил. Само това можеш да направиш.

— Кой знае дали криминалният екип е успял да свърши нещо, преди всичко наоколо да бъде изпотъпкано.

— Беше непокътнато. Не намерихме почти нищо освен следите от обувки, но иначе беше непокътнато.

Корд хвърли поглед към групата полицаи край езерото. Сред тях беше русият мъж, когото бе видял на задната седалка в колата на Рибън.

Евънс проследи погледа му.

— Чарлс Махони.

— Какво прави тук?

— Представлявал семейството.

— Хм. Кое семейство?

— Работел за бащата на Джени.

— И?

— Не питай мен.

— Я да видим с какво разполагаме. — Корд тръгна към водата.

— Почакай малко, Бил.

Той се спря. Евънс се приближи до него и заговори шепнешком.

— Просто исках да знаеш — започна колебливо Евънс. — Ами всъщност това е една тъпотия, майка му стара…

Корд се изненада. Никога не бе чувал Евънс да ругае.

— Какво, Т. Т.?

Очите им бяха приковани в набраздената трева — от носилката на колела, с която бе пренесено тялото на Емили до линейката.

— Имало ли е някаква връзка между тебе и Джени?

Корд вдигна очи и задържа погледа си на хипнотизиращата лампа върху линейката.

— Продължавай. Какво искаш да кажеш?

— Носят се разни приказки в окръжния отдел — просто така говорят — че си изгорил ония писма, защото ти, нали разбираш…

— Какво съм направил?

— „Срещал си се с нея“, така разправят някои. И точно заради това може би си искал да потулиш веществените доказателства. Не ми се вярва да…

— Не съм го направил, Т. Т.

— Знам. Просто ти казвам какво съм чул. Това е само слух, но е от ония упорити слухове, които не изчезват.

Корд бе работил достатъчно дълго в местните служби, за да знае, че има две причини, за да не изчезват слуховете. Навярно защото някой не иска те да изчезнат.

Или защото те са верни.

— Кой стои зад всичко това?

— Не ми е известно. Като че ли Хамърбек е на твоя страна. Но заради предстоящите избори подкрепата му е доста колеблива и ако се окажеш губеща карта, той моментално ще те пожертва. Нямам представа кой друг би могъл да бъде.

Капчиците роса в краката на Корд заблестяха от проблясващата светлина на линейката като стотици миниатюрни коледни лампички.

— Благодаря ти, че ми каза, Т. Т.

Евънс тръгна към линейката, а Корд се отправи към езерото, по чиято повърхност имаше мехурчета от водолазите. Те търсеха някакви улики за смъртта на тази красива млада жена — чиято история и чиито тайни сега бяха завинаги погребани и никога нямаше да бъдат изписани на грижливо подредените картончета на Бил Корд.

Той дълго време остана там, стъпил върху парче засъхнала тиня, гледайки към водата. Не мислеше изобщо за отпечатъци от пръсти, за следи от стъпки или влакънца, а размишляваше за живота на двете момичета, убити на това мрачно място, и се питаше какъв ли ще бъде в края на краищата урокът от тяхната смърт.

— Сега тя е спокойна. — Даян Корд говореше на доктор Паркър в нейния кабинет. — Никога не съм я виждала с такъв пристъп. Бил каза, че я помолил да каже по букви една дума и тя направо откачила.

Майчинство. Ето думата, която Сара трябвало да каже по букви. Даян не обясни това на надутата докторка. Нито пък спомена колко неприятно й стана от безсърдечието на Корд, когато той й каза коя дума бе предизвикала такава паника у Сара.

Доктор Паркър рече:

— Съжалявам, че не сте ме повикали. Можех да й дам успокоително. Тя е имала пристъп, причинен от паника. Те са много опасни при децата.

Макар че лекарката произнесе тези думи внимателно, Даян пак усети критиката в тях. Тя каза остро:

— Аз не си бях вкъщи, а съпругът ми в този момент получил неприятни вести. Не можехме да се справим с всичко наведнъж.

— Нали точно това ми е работата.

— Съжалявам — рече Даян. И се ядоса на самата себе си. Защо трябва да се чувствам виновна? — Задържах я…

— Знам — каза доктор Паркър. — Позвъних в училището, след като ми се обадихте.

— Позвънихте ли? — попита Даян.

— Разбира се. Сара е моя пациентка. Този инцидент е моя отговорност. — Откровеното признание удиви Даян, но тя схвана, че лекарката не се извиняваше, а просто отбелязваше факт. — Прецених зле силите й. Външно тя изглежда доста издръжлива. Смятах, че ще се справи с напрежението. Сгрешила съм. Не искам Сара да се връща в училище този срок. Трябва да я стабилизираме в емоционално отношение.

Днес костюмът на лекарката беше тъмнозелен и без деколте. Това направи добро впечатление на Даян, когато влизаше в кабинета, и тя дори бе решила да й направи комплимент. Сега се отказа.

Доктор Паркър отвори дебела папка. Вътре имаше половин дузина малки книжки и на някои от тях се виждаше невзрачния почерк на Сара.

— Приключих с диагнозата и искам да я обсъдя с вас. Първо, бях права да спра приемането на риталин.

Сигурна съм, че винаги си права.

— Тя не проявява никаква обща хиперкинетична активност и е много уравновесена, когато не се сблъсква с напрежение. Наблюденията ми върху нейното безпокойство и невнимание показаха, че те са симптоматични за основната й слабост.

— Вие казахте, че навярно това е причината — рече Даян.

— Да, наистина.

Ама разбира се.

— Дадох й таблицата на Векслер за интелигентността при децата, теста на Грей за устно четене, теста за най-общи постижения и неформалния тест за писмено езиково изразяване. Резултатите показват, че дъщеря ви страда от силно изоставане в четенето…

— Не ме интересува какво казвате — рязко заяви Даян, — Сара не е бавноразвиваща се.

— Това не означава, че тя е бавноразвиваща се, госпожо Корд. Първично изоставане в четенето. Нарича се още и дислексия при растежа.

— Дислексия ли? Нали това е, когато разместваш буквите.

— То е само част от проблема. Страдащите от дислексия имат затруднения при словесната атака — това е всъщност начинът, по който подхождаме към дума, несрещана от нас до момента — и при сглобяването на думи или изречения. Те имат трудности в писането и показват нетърпимост към упражненията. Сара страда също и от дисортография или дефицит в правописа.

Е, хайде, учената, стига с тия надути думички и върши това, за което ти плащам.

— Тя има донякъде и математическото съответствие на дислексията — дискалкулия. Но проблемът й е преди всичко в четенето и правописа. Нейният общ езиков и изпълнителски коефициент на интелигентност е в най-висшата категория. Всъщност тя се нарежда сред първите пет процента от населението. Нейният резултат, впрочем, е по-висок от този на средния студент по медицина.

— Сара? — прошепна Даян.

— Той е също така и с шест пункта по-висок от резултата на сина ви. Проверих в училището.

Даян се намръщи. Това бе невъзможно. Изведнъж започна отново да се съмнява в правоспособността на лекарката.

— Четенето й е като на дете с три години по-малко от нея и по всяка вероятност тази разлика ще се увеличава. Без специално обучение, когато стане на петнайсет години, Сара в писането навярно ще бъде като единайсетгодишна, а в правописа — като девет или десетгодишна.

— Какво трябва да направим?

— Подготовка с частен учител и специално обучение. Незабавно. Дислексията е обезпокоителна при всеки ученик, но тя е изключително сериозен проблем за човек с интелигентността и творческите умения на Сара…

— Творчески умения ли? — Деян не можа да сдържи смеха си. Хайде де, сигурно лекарката е разменила материалите на Сара с тези на друг пациент. — В нея няма никакво творчество. Тя никога нищо не е нарисувала. Не може да изпее една мелодия. Не може дори да дрънка на китара. Явно, че не би могла и да пише…

— Госпожо Корд, Сара е сред най-творческите пациенти, които съм имала. Вероятно тя може да прави всички неща, които току-що споменахте. Била е твърде потисната дори да се опита, защото техническата страна я обърква. Чувствала е, че непременно ще се провали. Нейното самомнение е много ниско.

— Но ние винаги я насърчаваме.

— Госпожо Корд, родителите често насърчават своите изоставащи деца да правят това, което лесно се удава на останалите ученици. Сара е различна от другите деца. Подобно насърчаване е просто още един начин да се спомогне за нейния неуспех.

— Значи така — каза рязко Даян. — Докторе, май не се колебаете да назовавате нещата така, както ги виждате.

Доктор Паркър отправи безизразна усмивка към Даян, която сега вече чувстваше облекчение, че психиатърката бе наложила хладна атмосфера за тези разговори. Затова тя без угризение й заяви направо:

— Всичко това е много хубаво, докторе, но как изобщо смятате да помогнете на малкото ми момиче?

— Искам да й намерите частен учител. Те са скъпи, но на вас ви е необходим такъв учител, и то добър. Бих ви препоръчала да проверите в педагогическия факултет в Одън.

— Защо ние да не можем да й помогнем? Аз и Бил?

— Сара се нуждае от специалист.

— Но…

— Много е важно с нея да се занимава някой, който знае какво прави.

Даян си помисли, че е удивително как можеш едновременно да ненавиждаш и да се възхищаваш от някого.

— Освен това бих искала и аз самата да поработя с нея. Самомнението й е доста зле накърнено.

— Какво по-различно от нас можете да направите? Добре, навярно начинът, по който се опитвахме да я учим, е бил погрешен. Но вие забравяте, че винаги сме я подкрепяли. Непрекъснато й казваме колко е добра. Колко е способна.

— Но тя не ви вярва. И как би могла? Вие я карате да работи все по-усилено, а от това няма полза. Казвате й, че се справя добре, но не е така, тя изостава в училище. Казвате й, че е умна, но по всички външни белези се оказва, че не е. Госпожо Корд, вие сте действали с най-добри подбуди, но усилията ви са били с обратен ефект. Трябва да насърчаваме Сара да прави нещата, в които наистина е добра.

— Но нима не чухте какво ви казах? Сара в нищо не е добра. Тя дори не желае да ми помага в готвенето или шиенето. Тя все си играе самичка, обича да ходи на кино или да гледа телевизия.

— Да. Точно така. — Доктор Паркър се усмихна като шахматист, току-що дал мат.

Даян запремига. Какво пък казах?

— Бих искала да видя Сара колкото се може по-скоро. Ако можете, уговорете се за часа с Рут. — Неразгадаемият й поглед, така умело прекратяващ разговора, се плъзна към друга папка.

— Да, разбира се. — Даян стана.

После се поколеба. Отново седна.

— Извинете, докторе…

— Да?

Даян изведнъж изтърси:

— На какво се дължи това? Дислексията?

— Съжалявам, трябваше да го обсъдя с вас. — Тя затвори втората папка и насочи цялото си внимание към Даян. — Не се знае точно. Доскоро много лекари даваха физически обяснения — че е нещо като смущение в паметта между двете мозъчни полукълба. Това сега е отхвърлено, макар че зрителните и слуховите фактори могат да бъдат доста съществени. Според мен, подобно на редица проблеми на развитието, дислексията има както природен, така и придобит компонент. Тя е до голяма степен генетично обусловена и дородовият период е много критичен. Но е също така важно и как родителите и учителите се отнасят към детето.

— Дородов ли? — попита Даян, а после небрежно добави: — Значи жена, която навярно е пушила, пила алкохол или е вземала наркотици през бременността си, би могла да причини дислексия на своите деца?

— До известна степен, макар че обикновено има съответно снижаване на коефициента на интелигентността… — Доктор Паркър присви очи и започна да прелиства своите бележки. — Но струва ми се, вие казахте, че напълно сте се въздържала през бременността.

— О, да — рече Даян. — Просто любопитствах… Нали разбирате, щом някой близък за вас човек има проблем, иска ви се да знаете всичко по този въпрос. — Даян се изправи. Тя почувства, че доктор Паркър я изучава внимателно. — Е, ще се уговоря за часа.

— Почакайте за миг, моля. — Доктор Паркър завинти капачката на писалката си. — Знаете ли, госпожо Корд, един от принципите на подхода ми към терапията е, че всъщност ние сме едно цяло с родителите. — Тя се усмихваше и според Даян — по един искрен начин, за първи път, откакто бяха започнали да работят заедно. — Аз наричам родителите „първични доставчици“, и то не само в положителен смисъл. Нещата, които те ни дават и които правят за нас — и на самите нас — включват някои неприятни страни. Но във всичко това може да има и доста хубави неща.

Даян я гледаше и се мъчеше да запази безизразен вид на лицето си. Тя се справи добре, дори когато лекарката каза:

— Тук при мен съм виждала много родители и много хора са идвали тук заради своите родители. Каквото и да ви безпокои, госпожо Корд, не бива да съдите прекалено строго себе си. Според мен Сара е дете с голям късмет.

Технически погледнато, това беше незаконно влизане в чужда собственост. Но границите в провинцията не са като в града. Човек може да се разхожда, да ходи на лов, да лови риба в земите на почти всекиго в протежение на мили. Щом оставяш нещата в добър вид и щом чувствата са взаимни, никой не го прави на въпрос.

Корд се наведе под бодливата тел и се промъкна към горичката зад своя имот. Повървя малко, после се запъти към поляна, насред която имаше голяма скала, остатък от някакъв глетчер, висока двайсетина фута и гладка като кожата на пъстърва. Корд се покатери на скалата и седна в една от вдлъбнатините от западната страна.

Тя носи тюркоазеносин пуловер с висока яка, почти закриваща пълната й шия.

На юг той виждаше само тъмносив покрив, който изглеждаше като закрепен върху върховете на младите борове, макар че всъщност това бе покривът на собствената му къща. Забеляза по-светлото петно край комина, където миналата година бе сменял покривните плоскости.

— Вие сте живял в Сейнт Луис, нали? — пита Джени Гебън.

О, тя е хубава! С дълга права коса. С едри гърди под меката тъкан. Прозрачни бели чорапи под черните джинси. Тя не носи обувки и под тънкия найлон се виждат изключително дълги пръсти с червени нокти.

— Ами да — отговаря той. — Наистина. — Той се прокашля. Чувства задух в студентската стая. Мирише му на тамян. Мирише му на силен парфюм.

— Преди осем или девет години? Бях малка, но не бяхте ли май сред новините?

— Ченгетата понякога стават известни. От пресконференция или нещо подобно. Или залавяне на наркотрафиканти.

Януарска съботна вечер преди една година, клоните отвън потракват по прозореца на спалнята в общежитието. Бил Корд е седнал на стол, а Джени Гебън се е излегнала на леглото и е подгънала стъпалата си в бели чорапи под краката си.

— Като че ли имаше нещо повече от това — казва тя. — Нещо повече от пресконференция. Почакайте. Беше…

Тя млъква.

Бил Корд, седнал сега върху гладката скала в тихото градче Ню Лебънън, наблюдаваше през сплетените клони от храсти, ели и млади дъбове как слънцето се смъква все по-ниско на хоризонта и скоро щеше съвсем да угасне.

Стреля се! Стреля се! Десет-трийсет и три. Групата да реагира…

Колкото повече се снишаваше слънцето, толкова по-ясно чувстваше как гората се събужда. Усещаше все по-силно различни миризми: на глинеста пръст, мъх, гниещи листа от миналата есен, мускус, животинска тор.

… настоящото заседание на анкетната комисия към полицейското управление на Сейнт Луис. Дело 84–403. Детективът сержант Уилям Корд, от отдел „Кражби“, в момента отстранен от длъжност, докато трае това разследване…

Корд си мислеше колко щастлив щеше да бъде, ако бе просто ловец. Щеше му се да е живял през миналия век. О, имаше много неща, които му харесваха в Средния запад в края на двадесетия век. Като например малките камиони, мачовете по телевизията, пицата, компютрите и некорозиращият барут. Но ако трябваше честно да отговори, той би казал, че е готов да се откаже от всичко това и да се събуди една сутрин, да слезе на долния етаж, където Даян е изпекла царевични питки в пепелта на огромно огнище, а после двамата с Джони да излязат да слагат капани или да ловуват през целия ден из безкрайни гори, подобни на тази.

Отговор: Ами, сър, нарушителите…

Въпрос: Знаехте ли, че са били въоръжени с бойни пушки?

О.: Не знаехме за бойни пушки, не, макар да ни бе известно, че са въоръжени… Нарушителите бяха взели парите и бижутата и все още бяха в магазина. Наредих на моите хора да застанат в уличката зад магазина. Намерението ми беше да влезем през странична врата и да ги изненадаме.

Корд се заслуша в чупенето на съчки от невидимо животно, проправящо си път през гората. Помисли си колко е странно, че край него минава някакво същество, вероятно на не повече от десетина крачки и въпреки това той не усеща опасност. Сякаш околната природа е равнодушна към него и го смята за нещо незначително и незаслужаващо дори да му се причини вреда.

В.: Сержант Корд, можете ли да ни кажете какво се случи?

О.: Да, сър. Имаше много изходни врати от магазините към задната уличка. По невнимание бях казал на хората да влязат през вратата на номер 143.

В.: По невнимание ли?

О.: Това беше грешка. Вратата откъм бижутерийния магазин беше номер 134. Аз…

В.: Объркахте номерата ли?

О.: Да, сър. В разговора ми с инспектора от противопожарната охрана той ми бе казал правилния номер на вратата. Бях си го записал. Но когато се обадих по радиото на своите хора от коя врата да влязат, съм го прочел погрешно.

В.: Значи те са влезли в търговския център през погрешна врата.

О.: Не, само се опитали. Но тази врата била заключена. Докато колегите са се мъчили да я отворят, мислейки, че това е правилната врата, престъпниците изтичали навън към уличката и стреляли срещу полицаите. Гърбовете им…

В.: Чии гърбове?

О.: Полицаите са били с гръб към престъпниците. Двама полицаи бяха убити и двама бяха ранени.

В.: Престъпниците заловени ли са?

О.: До момента — един. Останалите не са заловени.

Той бе временно отстранен от длъжност с половин заплата за шест месеца, но напусна полицията една седмица преди да му възстановят правата. Размотаваше се вкъщи, мислеше си за мъжете, които бяха загинали, чудеше се с каква работа да се заеме, преповтаряше си инцидента десетки, а после и стотици пъти. Престана да ходи на църква, дори нямаше желание да отиде в някоя кръчма или да пийне нещо вкъщи. Прекарваше времето си пред телевизора и работеше понякога като пазач или нещо в строителството. Накрая вноските по ипотеката на кокетната им къща на две нива надхвърлиха всичките им спестявания и тъй като Сара беше вече на път да се роди, те нямаха друг избор, освен да се върнат в Ню Лебънън.

Грижи за насъщния, работа на парче тук и там… Дълги, безкрайни дни. После видя съобщение във вестника, че търсят полицай и подаде молба.

Баща му получи удар пет години след връщането на Даян и Бил в Ню Лебънън. През тези пет години имаше много възможности да разговарят за случилото се в търговския център „Феъруей Мол“. Но двамата мъже прекараха тези пет години в лов на фазани, гледане на филми, поправки на двигатели и спомени за покойната съпруга и майка.

Веднъж, месец преди кръвният съсирек да унищожи ясния разум на баща му, Корд точеше острието на косачката в гаража. Той дочу стъпките и вдигна глава към стареца, застанал прегърбен и бледен, облизвайки ръба на кофичка с кисело мляко. Баща му каза: „Май вече е време да приключим със Сейнт Луис, как мислиш?“. Корд бавно се изправи и коляното му изпука. Той се обърна към баща си и се прокашля. Старият Корд рече сериозно: „Обзалагам се на десет долара, че те ще отстъпят пред Ню Йорк“. Корд отърси късчетата трева от ръцете си и бръкна в джоба си за банкнота. „Съгласен“ — рече той. Баща му се отдалечи към двора, докато Корд се залови пак с косачката, обзет от разкаяние.

В.: Ако някой друг беше съобщил на полицаите правилно номера на вратата, тази злополука нямаше да се случи. Или ако вие бяхте внимавали и прочели бавно номера?

О.: (неясен)

В.: Бихте ли повторили, моля.

О.: Злополуката вероятно нямаше да се случи, не.

Той не бе казал за това на никого в Ню Лебънън. Фактите съществуваха, бяха някъде в досието му в Сейнт Луис. Ако Стив Рибън, Хамърбек Елисън, Джим Слоукъм или Ади Краскоу от „Реджистър“ пожелаеха да си направят труда и да надникнат там, те щяха да научат всичко. Но в шерифската служба на Ню Лебънън само хвърлиха поглед на автобиографията му и повярваха на правдоподобното му обяснение, че е напуснал последната си служба по собствено желание. Повярваха и на аргументацията, че се е уморил да се бори с нарастващата градска престъпност и е пожелал да се върне в своето спокойно родно място. В края на краищата, той имаше шестгодишен син и очакваше второ дете.

На кого би му хрумнало да тършува зад всичко това?

Отново чупене на съчки. Корд се обърна. Животното се бе материализирало. Елен. Видя недалече две кошути. Обичаше да ги наблюдава. Те бяха грациозни в движенията си, но когато се спираха — винаги сякаш бързащи за нещо изключително важно и даваха възможност само за кратък поглед — те бяха напълно величествени. На Корд му се искаше да е поет. Силно желаеше да изложи с думи чувствата си в този момент.

Познанието в еленовите очи.

Разтапящото се слънце.

Невидимото движение на гората по здрач.

Абсолютната печал, ако не достигнеш целта, поставена ти от Бога.

Едно-единствено изпукване на влажни клони и еленът изчезна. Бил Корд се смъкна от скалата и бавно се отправи към своята къща от двадесетия век, към камионетката си, телевизора и своето семейство.

2.

Специално за „Реджистър“: Два дни след убийството на втора студентка от Одънския университет от мъжа, известен като „Лунния убиец“, Джон Тредъл, инспектор от окръг Харисън, нареди на полицейските служители от шерифското управление да засилят нощните патрули около Ню Лебънън.

„Обаче, заяви той, излишно е да подчертавам, че щом се стъмни, момичетата не бива да се движат сами, докато не заловим този тип.“

Тялото на студентката, Емили Роситър, жителка на Сейнт Луис, бе намерено във водите на Блакфут Понд в нощта на пълнолунието. Тя е била ударена по главата и удавена. Говори се, че тялото е било осакатено.

„Посветили сме сто и десет процента от времето си, за да разкрием тези култови убийства“, каза снощи Стив Рибън, шерифът на Ню Лебънън. Той добави, че е предприел необичайна стъпка и е поканил външен консултант в помощ на разследването.

„Този човек има многогодишен следователски опит от полицейската служба на голям град и вече доста ни помогна да вникнем в психиката на убиеца.“

Позовавайки се на сигурността, шериф Рибън отказа да даде подробности около самоличността на този консултант и за точната му роля в разследването.

Според търговската палата серийните убийства са причинили в града загуби от приходи в размер на около един милион долара.

Най-големият й страх е, че баща й по някакъв начин е подплашил и прогонил Слънчевия човек.

Вече два дни подред нейният татко става късно, закусва заедно с тях и после се прибира у дома преди вечеря. Но още по-лошо е, че той започна да се разхожда дълго из гората зад къщата, там, където живее Слънчевият човек. Сара знае много неща за вълшебници и й е известно, че те се обиждат от хора, невярващи в тях. Несъмнено баща й е точно такъв човек.

Въпреки че е разпитала подробно Редфорд Т. Редфорд за вълшебника, мечето остава безмълвно. Тя е оставила няколко подаръка и старателно изписани бележки за Слънчевия човек в магическия кръг. Той не ги е прибрал и не се е обадил.

Тя отново обмисля как да избяга. Но тъй като майка й се е разбрала с доктор Паркър да не я праща на училище за известно време, Сара е склонна да отложи плановете си за бягство. Тя слуша записаните си на касети книги, разглежда книжките си с картинки, гледа телевизия, играе със своите животни играчки.

Нощем Сара седи и се взира навън през прозореца. Веднъж, когато луната свети ярко, струва й се, че вижда силуета на ходещ из гората човек. Тя светва с нощната си лампа и маха с ръка. Който и да е това, се спира и гледа към къщата, но не отговаря. Той сякаш изчезва. Тя се взира след него, докато дърветата не започват да се люлеят и нощното небе се разтваря в рояци звезди, планети, великани и животни и после тя се пъха под одеялата. Тя здраво стиска късчето си вълшебен кристал и знаейки, че Слънчевият човек може да е някъде там навън, му изпраща сигнали в своите мисли.

Сара иска баща й отново да работи до късно. И наистина, само след два дни, желанието й се изпълва. Той е станал и е излязъл преди закуска и се прибира вкъщи дълго след като тя си е легнала. Една сутрин, след като не я е виждал цели два дни, баща й оставя бележка на кухненската маса за нея; написаното звучи съвсем сковано. Сара тъжно си мисли, че Слънчевия човек е много по-умен от баща й.

Тя се надява, че вълшебникът ще се върне и ще й помогне да стане умна. Тя вярва в неговите способности. Но знае, че това желание е трудно за осъществяване, затова си налага да бъде търпелива. Тя знае, че ще трябва да почака още съвсем малко.

Филип затвори вратата на спалнята и в следващия момент те отново бяха воини, високи, изпълнени с достойнство и винаги безупречни, стремящи се да разберат това странно измерение.

Джано огледа стаята.

— Сестра ти тук ли е?

— Не.

Момчетата, които познаваха сестрата на Филип, а това бяха много момчета, не я наричаха „Роуз“ или „Роузи“; наричаха я „Халпърн“, което според Филип изразяваше всичко, което имаше да се каже за нея.

Джано прошепна настойчиво:

— Е?

— Какво? — Фатар напъха в устата си пълна шепа с пуканки от огромния пакет.

— Ти ли го направи? — прошепна Джано.

Очите му бяха зачервени и като че ли имаше ивица от засъхнал сопол под носа му. Фатар се почуди дали приятелят му не е плакал (Фатар предполагаше, че той самият е единственият от своите връстници, който все още плаче).

Джано повтори:

— Момичето при езерото. Някоя си Емили. Ти ли направи това?

Той изяде още една шепа.

— Не.

Джано промълви:

— Не ти вярвам.

— Не съм го направил, братле.

— Искал си да я чукаш, затова си я убил.

— Не. — С дебел пръст Фатар измъкна люспа измежду зъбите си.

— Съвсем съм се шашнал. Ами сега?

— Хапни си малко пуканки.

— Май си го направил, старче. Тя също е мъртва и ти май…

— Е, и какво? Нали видя как „хононите“ пометоха „валаните“. Те просто се появиха с лазерите и напълно ги пометоха. Жените и децата, всички до един.

— Това е само филм.

Фатар упорито повтори:

— Не съм я убил.

— Намери ли ножа?

— Щях да го намеря, ако не бях сам.

— Не успях да дойда. Нали ти казах. Може и да не си го загубил.

— Загубил съм го.

Джано рече:

— Старче, трябва да се отървем от всичко.

— Обясних ти, сложил съм разрушител в архива. Страхотен е. Ела да видиш. — Фатар се приближи до заключен метален картотечен шкаф. Той го отключи и отвори едно чекмедже. Вътре имаше купчина карти, чертежи и папки. Върху тях се мъдреше реотан от нагревател. — Виж, това е прекъсвач, взех го от „Популярна техника“. Страхотно е. Ако отвориш шкафа, без да изключиш устройството… — Той посочи вътре в шкафа две дървени тресчици, притиснати една към друга с омотан около тях кабел, подобно на голяма щипка за пране. — … Някой отваря чекмеджето и веригата се затваря. Макарата се нажежава за секунди и изгаря всичко.

— Отлична работа — каза възхитено Джано. — Ами ако запали цялата къща?

Фатар не отговори. През затворената врата двамата чуваха как бащата на Филип пее някаква стара песен. „Странници в нощта“.

Джано надникна в най-долното чекмедже.

— Какво е това? — Той вдигна кафяво портмоне, изцапано с кал.

Фатар замръзна. Намираше се в особено положение. Това бе единственият му приятел в гимназията; не можеше да стори това, което му се искаше — да му изкрещи да го върне обратно. Той просто каза:

— Нейно е.

Джано го отвори.

— На момичето ли? На второто! Ти наистина си го направил!

Фатар се пресегна и го затвори.

— Какво толкова се пениш? Аз я видях, но…

— Не разбирам защо отричаш, старче.

— … не съм я убил.

— Защо си го прибрал?

— Не знам. — Всъщност Фатар доста се бе чудил за това. — Мирише на хубаво.

— И нея ли я оправи? — Джано престана да изглежда потресен и сега бе любопитен.

— Ти глух ли си? Май съвсем си оглушал, а?

— Хайде, Фатар, нали аз всичко ти казвам. Как беше?

— Ти направо си откачил. Повървях малко след нея, но после се чупих. Някакъв тип се мотаеше наоколо.

— Кой?

— Не знам.

— Намерили са я в езерото. Гадория. Ако го направиш с нея, сигурно патката ти съвсем ще спадне от всичката оная вода. Какво има в портмонето?

— Не знам. Не съм го отварял. — Фатар стана и измъкна портмонето от приятеля си. Сложи го в шкафа и постави още една макара от нагревател върху него. Затвори чекмеджето.

— Мисля, че там не е на хубаво място — рече Джано.

— Защо?

— Макар и да има разрушител, кожата не се запалва много бързо.

Фатар реши, че това може да е вярно. Извади отново портмонето. Подаде го на Джано.

— Ти го вземи. Хвърли го някъде.

— В никакъв случай. Не искам да ме хванат с него. Защо не го изгориш?

— Не става. Баща ми пак ще ме пребие. Може да го скрия под верандата и някоя нощ, когато той играе карти, ще го изгоря.

Откъм всекидневната се разнесе ужасен трясък от счупено стъкло. Двете момчета впериха поглед в мръсната стена, иззад която бе дошъл шумът. Филип пъхна портмонето в празния плик от пуканките и го натъпка заедно с разни отпадъци в зелена найлонова торба за боклук, която се намираше в ъгъла на стаята му. Излязоха в коридора.

Майката на Филип бе на пода, застанала на четири крака, с разтворени колене, а полата й се бе вдигнала до тънкия й кръст. Очите на миловидното й лице бяха почти затворени и главата й се люшкаше, докато се мъчеше да се изправи. Господин Халпърн бе застанал над нея, стиснал омазаната оранжева блуза и отчаяно казваше:

— Всичко ще се оправи, всичко ще се оправи. Не, не, ще се оправи.

А тя повтаряше по-високо, с писклив сопран:

— Остави ме на мира, остави ме на мира! — В ръката си държеше бял парцал. Върху мръсния килим имаше ново петно от повръщано. Наоколо се носеше миризма от вкиснат джин. Филип започна да плаче.

— Госпожо Халпърн — прошепна Джано.

Бащата на Филип вдигна поглед.

— Я се изпарявайте и двамата оттука.

Джано рече:

— Но на нея й е лошо.

Подсмърчайки, Филип каза:

— Нищо й няма.

— Махайте се, майната ви! — изкрещя баща му. — И двамата. Да ви няма! — Той тропна с крак, сякаш плашеше кучета.

Филип каза на Джано:

— Моля те.

— Но…

— Моля те — рече Филип.

Приятелят му хукна навън. Взирайки се навън през прозореца, Филип чуваше как майка му си тътри краката. Баща му я бе настанил на един фотьойл и нещо й шепнеше. Филип мина край родителите си, излезе от задната врата и се шмугна под верандата.

Той скри торбичката с портмонето под купчина мека пръст. Започна да се поклаща напред-назад върху сухата шума.

О, колко беше уморен.

Беше уморен от всичко. Баща му носеше изпокъсани тениски и го биеше често. Майка му за обед му правеше мазни сандвичи — когато изобщо приготвяше обяда му — и забравяше да изпере дрехите му. Навсякъде, където погледнеше, имаше врагове. Сестра му беше „слива“, той беше дебел. Тя беше Халпърн, той беше Филип. Фи-лип-чо. Имаше двойка по физическо и четворка по биология и сега, чувайки отново трошене на чаши в къщата, една-единствена мисъл се бе загнездила в съзнанието му — картината на свенливо момиче, облегнало се на лабораторната маса, което му казваше колко е смел, докато Филип забиваше игла дълбоко в мозъка на една жаба, а после срязал корема й, наблюдаваше как хлъзгавата бучка на сърцето все още тупти.

Бил Корд седеше в скандалната 121-ва стая на Студентския съюз. Беше сам, обкръжен от вече познатите миризми на тлъсто месо, стара хартия и прекипяло кафе.

Още студенти, още попълнени картончета. Днешните въпроси приличаха на тези от миналата седмица, но не бяха същите.

Днес той разпитваше за две жертви.

Корд си водеше бележки, но нямаше особена полза; той изслушваше различни варианти на вече чутото или безполезни и маловажни подробности. „Емили много често носеше оная рокля с платка, която един ден беше открадната от пералното помещение. Това стана точно преди да я убият. Май че беше предишния ден.“ Корд кимаше и записваше този факт, без да е сигурен дали може да му послужи за нещо, но не смееше да го изпусне. Често изпитваше това усещане.

По време на разпитите в главата му се въртяха много мисли, сред които бе и смътно безпокойство за Чарли Махони, тайнствения консултант. Рибън ги запозна, но този мъж почти нищо не каза на Корд и побърза да излезе. Оттогава двамата не се бяха срещали.

Когато Корд запита Рибън с какво точно Махони е „помогнал“, използвайки цитираните му думи в „Реджистър“, шерифът отвърна уклончиво, както Корд бе очаквал. „Махони е тук просто като наблюдател и нищо повече. Това, което казах, беше предимно за обществеността. Опитах се да поуспокоя малко хората.“

А кой, по дяволите, ги накара да се безпокоят, с всички тия приказки за „Лунния убиец“?

— Не искам цивилно лице да работи по този случай — рече Корд.

— Знам, че ти не искаш — отвърна загадъчно Рибън и се върна в своя кабинет.

Сега, в стая 121, Корд погледна часовника си. Четири часа следобед. Той се отправи навън към кафе-сладкарницата и си купи айскафе. Изпи го на три глътки. Много му се искаше да се прибере вкъщи. Едва не тръгна, но се разколеба — или по-скоро дисциплината се наложи — и той се върна, давайки знак на още една студентка да влезе, като каза на останалите да дойдат на другия ден.

Добре че не си бе тръгнал. Точно тази последна студентка му разкри тайната на Джени Гебън.

Беше закръглена, имаше дебели китки и явно се притесняваше за двойната си брадичка, защото през целия разговор държеше главата си високо изправена. С тази своя стойка и със скъпата си рокля на цветя тя му напомняше на самодоволна принцеса от Далечния изток.

Провлеченият южняшки изговор бързо заличи това впечатление.

— Наистина се надявам да ви помогна. Ужасно е това, което се случи.

Дали е познавала и двете убити момичета? Само Джени. Откога я е познавала? От две години. Да, имали са общи лекции. Не, никога не са излизали заедно на срещи с момчета.

— Познавате ли професор Сейлс или Брайън Оукън?

— Не, за съжаление.

— Знаете ли с кого Джени би могла да ходи?

Тя докосна пълната си шия.

Напомняше му много за шията на Джени. Корд откъсна поглед от бялата плът и насочи вниманието си към още по-белите си картончета.

— А, имате предвид дали е ходила с мъже ли?

— Студенти, професори, който и да е.

— … или момичета?

Писалката на Корд се сниши над картончето.

— Моля ви, говорете.

Момичето си играеше напрегнато с богатата дантелена украса по маншета на роклята.

— Сигурно знаете за връзката на Джени с това момиче, нали?

След кратък миг той изписа „Бисексуална?“ с красиви квадратни букви и я помоли да продължи.

Момичето докосна с език пълната си розова устна и хвърли поглед към Корд.

— Просто слухове. Нали разбирате как става. — Пухкавата уста се затвори.

— Моля ви.

Накрая тя рече:

— Веднъж, както разправят, някакви момичета били в стая точно отсреща и видели Джени в леглото с друго момиче.

Кожата й вече не бе бледа, а пламнала от руменина.

— Кое е било другото момиче?

— Доколкото разбрах… положението й в леглото било такова, че малко трудно можело да се види коя е. Ако разбирате за какво говоря.

— Кои са били ония момичета, които са ги видели?

— Не знам. Предполагах, че всичко това ви е известно. — Тя се намръщи, без да набърчи съвършената си кожа. — Сигурно знаете за разправията, която тя имаше.

— Разкажете ми за нея.

— Това стана в неделята преди смъртта й. Джени дълго беше на телефона. Беше късно и тя шепнеше, но имах впечатлението, че говори с някой, когото бе разкарала. Нали познавате тоя тон? Сякаш се налага да си по-зла, отколкото ти се иска, защото отсрещната страна не приема отговор „не“. Така продължаваха доста време, а стаята ми е точно до телефона и вече се канех да изляза да я помоля да млъкне, когато я чух да казва: „Е, аз пък обичам нея, а теб не те обичам и точка по въпроса“. След това с трясък затвори телефона.

— Обичала е „нея“ ли?

— Точно така. Сигурна съм.

— А този разговор, тя ли набра номера, или й се обадиха?

— Обадиха й се.

Няма начин да се проследи.

— Мъж или жена беше?

— Звучеше така, сякаш говореше с мъж, но може само да ми се е сторило. При нея, предполагам, можеше да бъде и едното, и другото. Това е всичко, което зная.

— Никой друг не е споменавал подобно нещо.

Тя сви рамене.

— А всички ли разпитахте?

— Не.

— Това донякъде обяснява нещата, нали?

Когато тя излезе, Корд завърза картончетата заедно и ги пъхна в куфарчето си. Забеляза, че телефонната кабина в коридора е свободна и бързо се отправи към нея. Докато чакаше някой да вдигне телефона отсреща, двама младежи минаха покрай него, заети в разпален спор. „Ти не ме слушаш. Аз казвам, че има и възприятие, и действителност. И двете неща са валидни. Ще ти докажа това. Например, виждаш ли онзи полицай там?…“ Но в този момент Т. Т. Евънс каза „ало“ и Корд не успя да чуе края на дискусията.

Той страшно я желаеше.

Що за явление! Устата му направо се изпълни със слюнка, ноздрите му потръпваха така, сякаш душеше миризмата й и му се искаше повече от всичко на света да смъкне бялата й блуза и да налапа една от страхотните й гърди.

Брайън Оукън казваше на Виктория Файнстайн:

— Смятам да организирам семинар по половата идентичност в епохата на Романтизма. Искаш ли да се включиш в работната група?

— Интересна идея — рече тя и кръстоса крака в опънати черни джинси.

Двамата седяха в кафенето на филологическия факултет. Виктория беше най-блестящата студентка на Оукън. Тя се бе проявила като вихър в студентското градче. Когато той прочете първата й писмена работа за семестъра на тема „Женската критика и «старите нови леви»“, насърчен от високите й гърди и стегнатия й задник, реши, че тя е всичко, което беше Джени Гебън, а и значително повече.

Уви, всичко това се оказа твърде дословно вярно и той с горчивина откри, че някои аспекти от нейните познания — например семиотиката и южноамериканските писатели (в момента модни теми в Асоциацията по съвременни езици) — значително превъзхождаха неговите, несъответствие, което тя весело демонстрираше. Отчаяните стремления на Оукън се изпариха, когато веднъж видя как Виктория Файнстайн целува една жена по устните точно пред неговата аудитория. Въпреки това Оукън много й се възхищаваше и често разговаряше с нея.

Неприятно му бе да се възползва от такъв блестящ ум по този долнопробен начин.

Тя каза:

— Защо при Романтизма? Защо не при Класицизма?

— Направено е вече — отхвърли идеята той.

— Навярно — размисляше тя, — ти би могъл да го осъществиш междупластово — класическата епоха, съпоставена с романтическата. Знаеш латински, нали?

— Зная, mirabile dictu. Но аз вече съм нахвърлил програмата. Може би ще си помислиш по въпроса. Бих искал обсъждането да бъде откровено, хомосексуално, травеститско и транссексуално.

Виктория рече:

— А, значи искаш нещо като напречен разрез?

Той силно се изсмя. Защо, о, защо не пожелаеш да ми седнеш отгоре и да ми се полюлееш?

Тя бе достатъчно благовъзпитана да му зададе въпроса, преди той да я насочи към него.

— За курса на Гилкрист ли е това?

— На Лион ли? Не, моя собствена идея е. Той е чак в Сан Франциско. Ще се върне едва след два дни. — Всъщност Гилкрист се бе обадил на Оукън предишната вечер, за да му каже, че ще се върне след три дни и бе наредил на Оукън да подготви план за заключителен изпит. Оукън си помисли, че кучият му син се обажда точно в момента, когато заместващ професор изнасяше лекцията на Гилкрист; той искаше да се увери, че Оукън не се е изправил да чете пред неговия курс.

— Той какво прави там? — заинтересува се тя.

— Лекува си раните, доколкото предполагам.

— Как така? — попита тя.

— Ти знаеш. Момичето.

— Момичето?

Той изглеждаше смутен.

— Нали ти ми беше казала?

— Не разбирам за какво говориш.

— Как й беше името? Първата, която беше убита. Джени еди-коя си. Мислех, че ти си ми казала. За тях двамата.

Тя слисано запита:

— Гилкрист и Джени Гебън, значи те са се чукали?

— Не ми ли го каза ти?

— Не.

— Тогава кой ли ми го каза? — Той погледна към тавана. — Не си спомням. Както и да е, дочух, че са имали връзка.

— Горкото момиче — навъсено рече Виктория. — Значи Гилкрист? Никога не бих си помислила за тях двамата с Джени. Чувала съм, че той бил почитател на садо-мазо.

Оукън кимна разбиращо, потискайки яда си, защото тя бе втората личност, знаеща за собствения му професор нещо, което му бе съвсем неизвестно.

Тя продължи:

— Това ме изненадва. Според мен Гилкрист повече прилича на класическия следвоенен британски педераст. Знаеш ли, според мен би трябвало да кастрират изнасилвачите.

Оукън се замисли за момент.

— От това може да излезе нов семинар. „Осакатяването и кастрацията като метафора в западната литература.“

Очите на Виктория заблестяха.

— Ето ти една идея.

3.

Тя не бе сигурна от какво е вибрирането. Може би нещо се е разцентровало. Или има спаднала гума.

Шофирайки към къщи от Одънския университет, Даян Корд забеляза, че воланът като че ли се тресе; венчалната й халка потропваше шумно по светлокафявата пластмаса. После осъзна, че голямата кола си е наред; всъщност ръката й се тресеше толкова силно — за първи път в живота й споменаването на пари бе накарало пръстите й да затреперят.

Даян се връщаше от среща с директорката, която отговаряше за приема в експерименталното училище към Одън. Жената, изглеждаща енергична и компетентна (без цикламени цветове, подрънкващи гривни и непристоен грим), й бе обяснила процедурата. Материалите на Сара, които доктор Паркър вече им бе изпратила, щели да бъдат прегледани от специален съвет. Те щели да изготвят препоръка дали да приемат Сара в един от класовете или да уредят обучение с частен учител.

— Сигурна съм — каза жената, — че вашата дъщеря ще бъде приета.

Даян едва не се разплака от благодарност при тази новина.

После директорката се зачете в един лист.

— Да видим… Обучението за специалния образователен курс на нивото на Сара струва осем хиляди и четиристотин. Сега ние…

— Годишно? — прекъсна я задъхано Даян.

Жената се бе усмихнала.

— О, не се тревожете. Това не е за срок. За цялата година е.

О, не се тревожете.

Осем хиляди и четиристотин.

Което надхвърляше годишната заплата на Даян, когато работеше като секретарка при доктор Булън, най-стария гинеколог в Ню Лебънън.

— Осигуровката не може ли да го покрие?

— Медицинска осигуровка ли? Не.

— Това е малко солено.

— Експерименталното училище на Одън е едно от най-добрите в страната.

— Току-що си купихме нов фризер.

— Аха.

Даян наруши настъпилата тишина.

— Доктор Паркър спомена, че може и с частен учител. Тя каза, три пъти седмично. Колко ще струва в такъв случай?

Жената бодро парира това с думите, че цялата такса за частен учител ще бъде двеста и седемдесет долара седмично.

О, не се тревожете.

Даян приглади тъмносинята си пола, втренчила поглед в една гънка на плата. Чувстваше някакво вцепенение; може би лошите новини действат като упойка.

— Така че нали виждате — бе казала усмихнато директорката, — всъщност училището е по-изгодно.

Но Даян Корд изобщо не виждаше това. Изгодно ли? Тя виждаше само, че всички се възползват от проблема на малкото й момиченце — всички те, развратната доктор Паркър, тая нахакана директорка и превзетите частни учители, които нямаше да направят нищо повече, освен да възвърнат мозъка на Сара до нормалното ниво.

— Ще трябва да говоря със съпруга си.

— Позволете само да ви кажа, госпожо Корд, според мен ние действително ще можем да помогнем на дъщеря ни. Сара има дефект, който много добре реагира на нашия метод на обучение.

Това звучи направо страхотно, госпожице.

— Да започна ли да попълвам документите на Сара? Не се плаща такса за кандидатстването.

О, значи гратис!

— Защо не? — рече тя, съвсем обезсърчена.

Навлизайки по алеята към дома си, Даян махна с ръка на Том, застанал свеж и румен край патрулната кола на окръжната шерифска служба. След двете заплашителни снимки и второто убийство той бе започнал да прави обиколки из задния двор по най-различно време на деня. Освен това се бе въоръжил с театралния бинокъл на жена си, който тя си купила, според думите му, преди да отидат на кафе-театър в Плимут. Той често го насочваше към гората. Изглеждаше глупаво, як и червендалест млад мъж, стиснал нежното бинокълче с имитация на седеф, но Даян му бе благодарна за жеста. Не бе имало повече заплахи и почти бе изчезнало усещането, че някой е осквернявал дома им.

— Кафе, Том?

Той отказа, като благодари и отново се обърна към гората.

Джейми излизаше навън, нахлузвайки тениска върху слабото си мускулесто тяло. Изглеждаше толкова грациозен и тя с удоволствие проследи с поглед как се качва на колелото си и балансирайки, слага ръкавиците си за езда.

— Накъде си тръгнал?

— Да покарам малко.

— Кога е мачът?

— В събота.

— Как ти е ръката?

— Май че е наред. Няма проблеми.

— Гаражът изглежда добре.

— Благодаря. Оправих прозорците. Бяха в ужасно състояние.

— Оправил си прозорците ли? — попита тя насмешливо.

— Много смешно. И намерих старото фризби.

— Довечера двамата с теб ще си поиграем.

— Дадено. Ще трябва да си вземем и по един фенер. Тръгвам. — Той потегли с колелото, без да използва ръце и се спусна надолу по алеята, докато закопчаваше ръкавиците си.

Тя го проследи с поглед как се навежда напред и мускулестите му крака завъртяха педалите. Май ще разбива доста сърца.

Вътре Сара си играеше с някаква пухкава играчка животно. След като Даян бе съобщила новината, че няма да има повече училище тази година, момичето бе цъфнало от щастие, сякаш бе Коледа. Това обезпокои Даян, която виждаше в лицето на момичето израза на разглезеното дете, което в края на краищата се е наложило.

— Слънчевия човек… Той се върна.

— Така ли? — разсеяно попита Даян.

— Той ме спаси от госпожа Биволсън.

— Сара. Говорила съм ти за това.

— Госпожа Бидърсън. — Тя скокна и изтича към кухнята.

Даян закачи якето си.

— Кой пък сега е този Слънчев човек? Кой от всички?

— Мамо. — Тя вече се сърдеше. — Това е един вълшебник, който живее в гората. Днес пак го видях. Мислех, че си е заминал, но той се върна. Омагьосал е госпожа Бивол… — Ухили се дяволито. — … Бидърсън. И сега не трябва да се връщам в училище.

— Само за срока. Но не завинаги.

Макар често да се дразнеше от упоритото твърдение на момичето, че фантастичните герои са истински, в момента на Даян й се искаше тя самата да си има един Слънчев човек, който да й помага. Или поне да направи магия и да й намери някаква голяма сума за специалното обучение. Докато преглеждаше пощата, тя попита:

— Баща ти обаждал ли се е?

— Не.

Даян отиде в кухнята и извади четири големи свински пържоли от хладилника. Накълца гъби и ги задуши леко със сушен риган и галета, после остави плънката да изстине, докато срязваше пържолите по средата.

— Сигурна ли си, че баща ти не се е обаждал? Може би е предал нещо на Джейми.

— Мамо. Ето ти го таблото. Да виждаш някакви съобщения?

— Можеше да ми отговориш както трябва — сопна й се Даян.

— Е, не се е обаждал.

Даян внимателно сряза и последната пържола.

— Никога повече няма да се върна в училище — заяви Сара.

— Сара, казах ти, това е само за…

Момичето се качваше нагоре по стълбите и си пееше весело: „Никога повече… Слънчев човек, слънчев човек…“.

Деца. Понякога…

Младата жена каза:

— Предполагам, че е Лион Гилкрист.

Синтия Адамс беше слабовата второкурсничка, интелигентна, разумна и естествена. Корд я хареса. Тя имаше дълга и лъскава тъмна коса, спокойни уверени очи и обеци във формата на африкански идоли. Беше курсов отговорник и в управата на студентските общежития. Седеше, подпряла лакти на ниското бюро в стаята на Студентския съюз, учтиво държеше цигарата си настрани от Корд, докато отговаряше на въпросите му.

Корд хвърли поглед надолу и намери името на професора върху едно картонче. Там бе отбелязано, че Лион Гилкрист е бил в Сан Франциско по време на първото убийство и допреди три дни не се бе върнал. Той изписа въпросителна до името му.

— Значи смятате, че те са имали връзка?

— Не го знам със сигурност. Чувах слухове, че тя е ходела с професори през последните две години. Имаше доста сериозни връзки с един или двама от тях. А наскоро чух да споменават името на професор Гилкрист.

— От кого сте чула това? За Гилкрист?

— Не си спомням.

— Известно ли ви е дали е имало някакви разправии между тях?

— Не. Изобщо нищо не зная. Просто ви казвам какво съм чула.

Корд метна поглед към разтвореното си куфарче и видя снимката на Джени Гебън.

— Имате ли представа кой би поискал да причини зло на Джени или нейната съквартирантка?

— Не, нямам никаква представа. Но искам да кажа нещо друго. Изглеждате ми разумен човек и се надявам, че бих могла да говоря с вас откровено.

— Говорете.

— Гей общността на Одън не е популярна в Ню Лебънън.

Това едва ли бе новост за Бил Корд, участвал вече в комисия, за да препоръча на щатската законодателна власт да премахне като сексуално престъпление хомосексуалната активност по взаимно съгласие от наказателния кодекс — както защото той смяташе, че това си е съвсем лична работа, така и защото превръщането й в престъпление объркваше статистиката и разстройваше разследванията. Никога дотогава не бе чувал такива злостни слова, каквито бяха разменени по време на дебатите в залата на окръжния съвет в Харисън.

Тя попита:

— Знаете ли, че Джени беше бисексуална?

— Да, зная.

— Този факт още не е излязъл в пресата, но ако се разчуе, аз се безпокоя, че това ще се заплете, нали разбирате, с култовата или сатанинска страна на убийствата. Ненавиждам свързването на хомосексуалността с насилието.

— Не виждам защо може да бъде направена такава връзка — каза Корд. — Разбира се, това няма да излезе от моя отдел…

Нещо в мозъка на Корд сякаш се открехна и една мисъл изскочи на повърхността.

— А Емили беше ли… — Каква бе точната терминология? Чувстваше се съвсем неуверен тук. — Беше ли лесбийка?

— Не зная. Не я познавах много добре.

— Смятате ли, че Джени е била на прицел заради бисексуалността си?

— Престъпление въз основа на предразсъдъци ли?

— В законите тук нямаме такова определение.

Тя вдигна скромно вежди.

— След две години завършвам. Надявам се дотогава това да се промени.

— По-скоро мисля за евентуален мотив.

— Възможно е. Винаги съществува вероятността от анти гей насилие в райони, които са по-малко… — Сега тя неуверено говореше. — … просветени от други.

Корд се замисли над този мотив, но сега нищо повече не можеше да направи. Щеше му се да разстели всички свои картончета пред себе си. Искаше да изчете какво му бяха казали други студенти и преподаватели. Нуждаеше се от повече информация за Емили.

Той каза:

— Много ми помогнахте. Да се сещате за още нещо?

— Бих искала да засегна един въпрос.

— Какво?

— Снощи обсъждахме това с моята съквартирантка, Виктория. Тя повдигна идеята за хирургическо кастриране на изнасилвачите. Искате ли да се подпишете в петиция, която ще изпратим до щатските законодателни власти?

— По-добре е да не го правя — каза Корд. — В шерифството, нали разбирате, не бива да показваме политически пристрастия.

Той не можеше да си спомни кога за последен път се бе чувствал така нежелан.

— Детектив, струва ми се, съвсем ясно е, че си имате работа с някакъв луд човек. Нещо като психопат. Той не е студент, явно не е и преподавател. Всички в този факултет са с най-добри препоръки и безупречни биографии. Вашето човъркане на разни слухове е просто недостойно.

— Да, госпожо — рече Корд на декан Катерин Ларъби. — Попитах за Лион Гилкрист. Всъщност не отговорихте на въпроса ми.

— Нима намеквате, че той има нещо общо със смъртта на тези две момичета?

— Имал ли е някога неприятности със студентки? Тук или в друг колеж?

Деканът прошепна:

— Дори няма да удостоя това с отговор. Лион Гилкрист е блестящ учен. Имаме късмет, че той е при нас и…

— Чух от няколко източника, че Джени е имала връзки поне с един преподавател. Лице, с което разговарях, смята, че това може да е Гилкрист.

— Забранено е на професорите в Одън да ходят със студентки. Подобно действие е основание за уволнение. Кой твърди това?

— Обещал съм да запазя името й в тайна.

Въпреки опитите си, тя не успя да измъкне тази информация и рече:

— Това е невъзможно. Долна клевета. Лион не се харесва много…

— Така ли? — На бялото картонче се появи малка бележка.

— Не си вадете погрешни изводи — сопнато каза тя. — Професорите могат да бъдат като деца. Лион има в себе ги нещо инфантилно, което му е малко трудно да овладява. Създава си врагове. Способни хора като него подхранват разни слухове. Не отговорихте на въпроса ми. Той заподозрян ли е?

— Не.

— По време на убийствата той е изнасял доклад на конференцията по поезия в Бъркли — каза тя.

— Знаехте ли го преди или след това?

— Моля? — предпазливо попита тя.

— Бих искал да знам дали след убийството на Джени ние сте подозирали нещо за професор Гилкрист и сте проверили какво е местонахождението му по това време.

Погледът й стана леденостуден.

— Нямам какво повече да ви кажа, детектив.

— Ако можете…

— Тя е била убита от психопат! — Пискливият глас на госпожа декан се разнесе из стаята. — Същият, който вандалски обезобрази началното училище и църквите. Същият, който уби Емили. Ако бяхте приели сериозно този психопат, вместо да се ровите в банални колежански клюки, сега Емили щеше още да е жива.

— Трябва да проучим проблема от всички страни, декан.

— Гарантирам ви, че Лион не е имал връзка с Джени и че той няма нищо общо със смъртта й или тази на Емили. Сега ще ме извините, но съм в разгара на срещи за спешно финансиране, което, впрочем, се налага предимно защото вие и вашите хора не сте заловили този луд.

Когато Корд излезе от кабинета й, декан Ларъби грабна телефона и рязко заговори на секретарката си:

— Върна ли се Гилкрист от Сан Франциско? Кога се очаква да дойде?… Кой го замества? — Тя потупваше яростно с крак, докато чакаше отговора. — Кой, Оукън ли? Обади му се и му кажи, че искам да го видя. Кажи му, че е спешно.

Чарли Махони беше доста отегчен от Ню Лебънън. Това, което затвърди още повече впечатлението му, беше отвратителното ядене в ресторантчето на Юъл — жилаво месо, невероятно безвкусно картофено пюре и средно лош бърбън. След тази кухня последва дълга вечер в мотелската стая и сега той се излежаваше пред малък телевизор, който не бе свързан с кабелни програми. Моментът, когато досадата стана вече непоносима, настъпи при прекъсването за реклами по Канал 7 — цели четири минути с дразнещи реклами на продукти като фураж за прасета, култиватори, стари коли и керосин.

Кой, по дяволите, купува керосин от телевизионна реклама?

Той лежеше на провисналото легло и гледаше гипсовата мазилка на тавана. Кой ли е измислил гипсовата мазилка? И защо са я лепнали на тавана, където трябва да я гледаш през цялата нощ, тъй като няма какво друго да се прави? Колко ли повлекани от колежа са лежали на това легло с вдигнати нагоре крака и са зяпали този таван, мислейки си, гипсова мазилка, кой, по дяволите, я е измислил, господи, кога най-сетне ще свърши този кучи син?

Когато на Махони му омръзна да обсъжда интериора в Средния запад, мислите му се зареяха към Ричард Гебън.

Махони, за когото не можеше да се каже, че е милозлив към хората, а най-малко към своя работодател, бе седял объркан, но искрено съчувстващ, докато гледаше как Ричард Гебън разсеяно движеше камиончето напред-назад по своето бюро, там в Сейнт Луис.

Готови елементи Гебън. Ние строим света.

— Майката на Джени, не знам кога ще се оправи от това. Може би никога. Тя вече не плаче. Нищо не прави, но понякога има едни такива, не ги разбирам, Чарли, изблици на енергия. Лежи в леглото, а после изведнъж скача и започва да лъска сребърните прибори. Приборите, Чарли. За бога, та ние си имаме прислужница.

Един реактивен самолет бе започнал да набира мощ преди излитане и грохотът изпълни кабинета. Когато вече бе достатъчно далече, Гебън отново заговори.

— Джени — бе казал той, обръщайки се към Махони, а не към духа на дъщеря си.

Започна да говори за репутация. За медиите, за недоразумения. Каза нещо за смущаващи разкрития. После млъкна и камиончето спря да се движи. Втренчил поглед през прозореца към висок сив хангар, Ричард Гебън заговори за своята развратна дъщеря.

За Махони — човек, сблъсквал се с какви ли не сексуални проявления — фактът, че Джени е спяла както с жени, така и с мъже, не му направи особено впечатление. Това, което малко го стресна, поне в епохата на СПИН, беше невероятният брой мъже и жени, минали между краката й.

— Чарли, не ме интересува какво се налага да правиш. Този тип Корд ще разнищи целия й живот. Вече се опита да търси дневници и писма. Не мога да позволя това да се случи, Чарли. Знаеш какво става при подобни разследвания. Вглеждат се във всяка подробност от живота на човека. Скалъпват разни истории за хората. Вестниците обичат подобни гадости. Ти знаеш, Чарли. Все така става. Ти си виждал как става.

Не, Махони не бе виждал това. Но сега виждаше един трогателен Ричард Гебън със сипаничавото му лице и навлажнени очи, опитващ се да спаси малкото, което бе останало от неговата дъщеря.

Ето така Гебън бе обяснил мисията на Махони в Ню Лебънън и десет хиляди долара бяха цената, с която бе закупил твърдото му съгласие, заедно с многобройни насърчителни кимвания и неясни съчувствени думи.

Но Махони знаеше, че има нещо повече.

Гебън ходеше много често в командировки до места с малък пазар за своя бизнес, ако изобщо го имаше. Ненужни командировки. До Акапулко, Аспен, Пуерто Валарта, Палм Бийч. И той винаги бе придружаван от сексапилна русокоса секретарка или млада асистентка по маркетинг или стенографка. Това беше моделът, който той представляваше за своята дъщеря. Представляваше урок, който тя бе научила, и то добре, и навярно това бе причина за смъртта й.

А и кой знаеше? Може и самият Гебън да е навестявал Джени късно нощем, докато мама спи непробудно…

Като ченге Махони доста често се бе сблъсквал с емоционална болка. Помнеше как веднъж се бе изкачил по вонящите на изпражнения стълби на жилищен блок и почука на вратата, за да съобщи новина на една млада жена. Тя слушаше, кимайки енергично, стиснала в ръце дъщеричката си, в чиято коса на стърчащи опашчици бяха привързани малки пластмасови играчки — влакчета, кученца, бутилчици, кукли. Жената повтаряше: „Разбирам, разбирам“, а Махони си мислеше: „Разбираш ли? Ама че нещастница. Няма нищо сложно тук. Просто твоя човек го гръмнаха в една наркосделка…“.

Но, разбира се, Махони знаеше, че е сложно.

Толкова сложно, че тя никога нямаше да го разбере. Сложно като мотивите на Гебън да прикрие тайните на дъщеря си завинаги. Мотиви, които Чарли Махони, излегнал се върху изтърбушено легло пред премигваща телевизионна реклама, никога нямаше да проумее докрай.

Не му и беше нужно. Имаше своите десет хиляди долара и своята специална задача.

И тя в този момент се материализира във фигурата на Стив Рибън, който почука на вратата и извика:

— Ей, Чарли? Извинявай, че идвам толкова късно. Тук ли си, Чарли?

— Сега идвам.

Махони го остави да чака цяла минута, после се протегна, стана и отвори вратата.

Рибън се усмихваше смутено като полицейски курсант при получаването на звание. Шерифът, който бе с десет години по-стар от него, имаше младежки вид и Махони си помисли, дявол да ги вземе тия малки градчета, колко добре се запазват хората в тях.

— Стив — каза той поривисто, — как си?

Те се ръкуваха. Рибън влезе вътре и рече:

— Това ми харесва. Начинът, по който си държеше ръката в сакото, докато отваряше вратата.

— Навик.

— Изглеждаш отлично. Оная вечер ти ми приказваше за разни проекти. Военна зона. Нося подарък. Искаш ли да пийнем?

— Разбира се.

Рибън наля шотландско уиски в меките пластмасови хотелски чаши. Допряха ги една до друга и отпиха. Рибън беше с униформа и когато Махони хвърли поглед към главата му, шерифът смъкна шапката си и я пусна върху скрина.

— Нали не ти е омръзнало нашето малко градче?

— Да ми е омръзнало ли? — изсумтя Махони. — Това е рай на земята. — Той свали сакото си. Закачи го и си наля още от скапаното уиски.

Погледът на Рибън се плъзна към големия автоматичен пистолет върху десния хълбок на Махони.

— Стив, днес случайно разговарях с полицаи Евънс, Джим Слоукъм и някои от другите момчета по случая. Сондирах как върви разследването. — Махони впи поглед в очите на Рибън, които малко заподскачаха, отвърнаха на погледа за миг и после пак заиграха встрани. Беше забавно. По същия този начин Махони някога гледаше нарушителите и сега това му липсваше. — Има едно-две неща, за които трябва да поговорим.

Рибън реагира точно както някога нарушителите — напрегнато изучавайки обстановката зад Махони, сякаш се мъчеше да запамети стената, прозореца или входната врата.

— Първо, добра новина. Току-що говорих с господин Гебън.

— Така ли?

— И нали помниш оная награда, за която казвах?

— Награда? — Рибън се намръщи. После кимна. — Да, наистина, спомням си, че ти спомена за това.

— Ами, той ме упълномощи да дам сега част от нея.

— Още никого не сме заловили, Чарли. — Рибън се изсмя.

— Е, казах му, че се справяш добре и той иска да покаже своята подкрепа.

— Много любезно от негова страна, Чарли.

— Той е щедър човек. Но се боя, че трябва да поговорим за нещо. Малко неприятна ситуация.

— Неприятна.

Рибън близна ръба на чашата си и Махони с наслада го остави да се поизмъчи цяла минута, преди да каже:

— И пак повтарям, не искам да се налагам. Ти командваш тук, Стив.

— Ценя твоето мнение. Ти наистина си по-добър специалист от всички нас. — Рибън изглеждаше съвсем объркан и се опита да намери спасение в скоча. Той отпи голяма глътка и се залови да си налива нова чаша.

— Неприятно ми е да говоря.

— Хайде, давай, Чарли.

— Ами, става дума за този Бил Корд.

Бил Корд спря в алеята на кметството и видя трима полицаи да стоят пред нов „Нисан Патфайндър 4×4“. Беше прекрасен. Корд му се възхити. Той смяташе, че няма нищо нередно да купуваш вносни неща, щом качеството е по-добро от американското. Самият той би имал известен проблем при плащането в този случай и тъй като бе пробвал да кара „Патфайндър“ знаеше, че в момента се любува на возило, струващо повече от двайсет хиляди долара.

Корд отмести погледа си от джипа и насочи вниманието си към тлъстата фигура на Дод Хъмфрис, на когото помогна да слезе от патрулната кола и го поведе през паркинга. Минавайки край джипа, Корд попита мъжете там:

— Кой е щастливият татко?

— Стив го купи.

Корд избухна в искрен смях.

— Стив Рибън?

— Наистина. Отишъл право в търговското представителство и тази сутрин го докара.

— Да му се не види. Щеше да си кара оня додж, докато не се разпаднеше. — Корд огледа блестящия хром и металния оттенък на тъмночервения лак и каза на Ланс Милър: — Той създава лош прецедент. Сега всички ще искат да карат такива мощни коли.

Влязоха в крилото на шерифството. Половината състав бе навън да оглежда новата кола на шерифа. Джим Слоукъм преглеждаше някакви писма. Корд предположи, че това са безпредметни признания и сведения, които съпътстват всяко нашумяло разследване.

— Дод, не можеш да продължаваш да правиш това — рече Корд на своя арестант.

— Да правя какво? — сънливо попита мъжът.

Неговият пикап „Тойота“ бе блъснал едната подпора от рекламното табло на фуражите „Пурина“ и бе съборил нарисуваната шейсетфутова крава. Милър го отведе в арестантската килия в дъното. Когато той се върна, Корд вдигна поглед от рапорта по задържането.

— Две цяло и четири. Той е пиян далеч над юридическите норми. Вече мисля, че е и юридически мъртъв.

Милър каза:

— Не знам как е юридически, но сега драйфа и от гащите му се сипят парчета от предното стъкло. Целият под е оплескан.

Корд рече:

— Дай му хартиени салфетки и го накарай да почисти всичко. Никой не бива да се напива така в делнична сутрин.

— Този път ще загуби шофьорската си книжка — каза Милър.

— Едва ли има значение — отвърна Корд. — Това беше последната му кола.

Стив Рибън се появи на прага и погледна Корд.

— Искам да поговоря с тебе за минутка, Бил.

Корд го последва в кабинета му и шерифът затвори вратата. Рибън седна и опъвайки кожата на бузите си, започна да потупва по нея с молив. Корд реши, че разговорът ще бъде дълъг и седна на стола отсреща.

— Бил… — Моливът престана да бъде използван като палка за барабан и с трясък се приземи върху бюрото. — По дяволите тая бюрокрация, Бил.

Корд чакаше.

— И в окръга, и в щата, и всичко друго.

— Добре, какво има, Стив?

— Обади ми се Елисън.

— Аха.

— Бил, страшно ми е трудно да ти го кажа.

Корд се засмя без настроение.

— Тогава бързо го изплюй.

Рибън каза:

— Случаите Гебън и Роситър ще бъдат поети от окръга.

Няколко секунди бяха нужни, преди лицето на Корд да пламне.

— Значи от окръга.

— Т. Т. ще ръководи нещата.

— Е, Стив, според закона окръжното управление може да поеме всяко разследване за убийство, което пожелае. Но въпросът е, че това никога…

— Бил.

— Въпросът е, че това никога не се е случвало досега. Добре. Малко съм ядосан. Значи така. Мисля, че нищо не сме направили, за да предизвикаме така Елисън.

— Заради оная ситуация в общежитието.

— Каква ситуация?

Рибън огледа счупения си молив.

— Смятат, че ти си изгорил писмата и дневника й, Бил.

Корд нищо не каза.

— Според тях е странно, че ти си отлетял за Сейнт Луис толкова скоро след убийството. Когато там не си намерил нищо, ти си отишъл в студентската й стая, взел си ги и всичко си изгорил. Не ме гледай така, Бил. Смятат, че си се опитал да прикриеш нещо между нея и теб. Следващия месец ще има анкета и докато тя не приключи, ти си отстранен от разследването.

4.

Прапрапрадядото на Уинтън Кресги, който се казвал Чарлс Монро, бил един от двамата роби в малка ферма близо до Форт Хенри, щата Тенеси. Разправяха, че когато официалното премахване на робството влязло в сила от 1 януари 1863 година, Монро отишъл при господаря си и рекъл:

— Съжалявам да ви го кажа, господин Уокър, но има нов закон, според който вие вече не можете да притежавате роби, включително и нас.

— В Нашвил ли са направили това? — попитал Уокър.

Монро отвърнал:

— Не, сър, направили са го в столицата, тоест Вашингтон.

— По дяволите — рекъл Уокър и добавил, че щял да го провери. Тъй като и той, и жена му били неграмотни, те трябвало да помолят някого да им каже нещо повече за този закон. Очарователната им простодушност се проявила в техния избор на Абигайл, втората им робиня, да потвърди новината. Тя сторила това, като прочела една смела аболиционистка листовка, която просто препечатвала Прокламацията, избягвайки неудобното обсъждане на Линкълновата юрисдикция относно освобождаването на роби в Конфедерацията.

— Дяволска работа, той е прав — казал Уокър.

После пожелал на Монро късмет и го попитал дали случайно не се интересува да остане срещу заплащане и Монро отвърнал, че ще се радва, а после се уговорили за надницата, храната и квартирата и Монро продължил да работи във фермата на Уокър, докато не се оженил за Абигайл. Семейство Уокър им направили сватба и Монро нарекъл първия си син Уокър.

Семейна история.

И вероятно разкрасена и не съвсем точна като всяка друга. Но според Кресги най-интересното беше как неговите деца реагират на тази история. Най-големият му син, Дарил, осемнайсетгодишен, бе ужасен, че произхожда от роби и не желаеше този факт изобщо да се споменава. На Кресги му бе неприятно, задето момчето така се срамува и мърмореше, че щом е черен и е израсъл в Съединените щати, а не в Африка, от къде на къде ще се шокира така?

От друга страна, най-голямата дъщеря на Кресги, шестнайсетгодишната Сефана, често говореше за участта на Монро. Точно така я наричаше тя. Участ. Тя се възмущаваше, че Монро се е върнал да работи за Уокър. Възмущаваше се, че не е пуснал куршум в главата на господаря си и не е подпалил фермата. На стената си Сефана бе закачила плакати на Спайк Лий и Уесли Снайпс. Кресги все отлагаше сериозните разговори с красивата си дъщеря.

Петото дете на Кресги, наречено на въпросния прародител, беше на осем години и обичаше историята. Чарлс често искаше да я изиграят, настоявайки Кресги да вземе ролята на господин Уокър, докато Чарлс се въплъщаваше в някой, вероятно неразличаващ се от своя съименник. Кресги се чудеше какво ли би казал за своя прародител най-малкият му двегодишен син, когато научеше тази история.

Тези мисли натрапчиво занимаваха ума на Кресги, докато се опитваше да чете, седнал в масивния въртящ се стол. Той усети, че се задушава и нервно стана, тръгвайки към прозореца в другия край на кабинета. Протегна ръце, подпря се на перваза и направи дузина лениви опори, после още дванайсет и още дванайсет, докато подуши миризмата на пот през ризата си. Прозорецът гледаше не към затревеното каре на вътрешния двор, а към ивица от търговската част на Ню Лебънън и витрини на магазини. Беше неспокоен и мускулите му потръпваха от нелепото натоварване, в този комфортен кабинет, в комфортен университет, бял университет, където трябва да сдържаш нервите си, да даваш обяснения и всичките му заподозрени бяха добри студенти и доста се стараеха и само малко скитосваха.

Той седна на перваза и огромните му рамене се смъкнаха.

Историята на неговия прародител беше настроила Уинтън Кресги към размишления за основния му проблем — той не беше това, което му се искаше.

А му се искаше да е ченге.

Можеше да е ченге в Де Моин. Можеше да е ченге в Кейп Джирардо, Мисури. В Сандуич, Илинойс. Би могъл да е ченге, което събира такси на междущатска магистрала, ако също така му даваха да патрулира голяма част от времето в мощен четирицилиндров додж, за да догонва превишаващите позволената скорост, да залавя насилниците на деца и да спира пияните шофьори.

Най-ироничното беше — не, това бе просто непоносимо — че всеки ден Кресги получаваше автобиографии и молби на ченгета от цялата страна. От истински ченгета! Те искаха да работят за него. Драги господине, като полицейски служител от десет години, аз търся работа в частна охранителна служба и бих желал да ме имате предвид за каквато и да е работа, която може да се отвори…

Същински туш! Това вече е твърде много!

Кресги бе готов да падне на едрите си колене, за да целуне пръстена от завършването на полицейската академия на който и да е от кандидатите и моментално да замени службата си. Какви ли не специалисти искаха да седнат в кожения стол на Кресги и да се въртят насам-натам, прекарвайки трите часа между началото на работния ден и обедната почивка в решаване как да се разпредели охраната.

А нима Уинтън Кресги искаше нещо друго, освен да обхожда участъка си?

Искаше да кара патрулна кола, искаше с ритници да разбива врати на заподозрени в убийство, искаше да притиска търговците на наркотици към грапави тухлени стени и да им крещи: „Къде е тайника?“. (Така ли го наричаха? Беше научил доста, но много неща не бе усвоил.)

Ала той си имаше един сериозен проблем. Първата цел в живота на Уинтън Кресги бе да стане ченге. Другата му цел обаче беше заплатата му да надвишава числото на годините му. Сега получаваше петдесет и три хиляди долара годишно (тъй като бе на четирийсет и две години, той се гордееше с това постижение). Ето защо се намираше като в примка. Хванат на въдица. Вързан. Уинтън Кресги получаваше заплата, която не бе недостижима за старши детективи или полицейски началници в големи градове, но абсолютно невъзможна за начинаещ полицай. Би трябвало да започне отново да учи без заплащане, после тежка служба, изкарвайки двайсет, двайсет и пет хиляди, дори заедно с извънредните. Ако бе ерген, Кресги щеше да се справи с такава промяна в кариерата. Ако бе само женен, би могъл да успее.

Но не и Уинтън Кресги, баща на седем деца. Той обичаше полицейската работа, но искаше и да е добър баща. Мислеше как да ги превъзпита. Представяше си как ще направи семейно събрание и ще им каже, че трябва да си затягат коланите. На татко заплатата ще бъде намалена наполовина и той ще стане ченге. (Божичко, той направо предвкусваше тишината във всекидневната, след като изтърсеше тази новина.)

Затова той само гледаше повторенията на полицейски сериали от рода на „Маями Вайс“ и подготвяше своите хора как да се справят със студенти, имащи емоционални смущения и с демонстранти, които можеха да се опитат да подпалят стадиона наблизо и държеше автоматичния си пистолет зареден на хълбока, в готовност да се справи с някой луд въоръжен нападател или снайперист, като го повали на петдесет ярда от хълмчето на университетския двор.

Ето това беше цялата полицейска работа на Уинтън Кресги.

Това, заедно с мислите за убийствата на Джени Гебън и Емили Роситър, запълваше повечето от времето му в този горещ следобед. Сега той отиде до бюрото си и започна да балансира книга върху ръката си, а после я подхвърли леко във въздуха, сякаш мяташе монета, за да вземе някакво решение. Всъщност точно това правеше и когато хвана книгата с лицевата корица нагоре, Кресги рязко излезе от канцеларията си.

Тази вечер стават две седмици, откакто тя умря. Необходими ми бяха цели четиринайсет дни, за да загубя случая.

Корд стоя цели пет минути пред автоматите за напитки и закуски, търсейки дребни пари, очаквайки изблици на гняв, които така и не настъпиха. Той пусна трийсет и пет цента и натисна за кафе, мляко и захар. Димящата течност се изля шумно в крехката картонена чашка.

Т. Т. Евънс се приближи, бръквайки в джобовете си. Корд му подаде шепа монети. Евънс си взе няколко и си купи сладкиш с фъстъчено масло.

— Съжалявам, Бил.

Корд отпи от кафето. Имаше солен вкус. Изглежда от автомата бе потекло заедно с кафето и пилешки бульон.

— Не знам какво става. Истинска бъркотия. Какво каза Рибън?

— Отстранен съм от случая. Щял да се бори срещу анкетата. Но едва ли ще му повярвам. Не си е мръднал и пръста, за да не ме изритат.

— Изгорените писма ли?

— Аха.

— Виждал ли те е някой да ги вземаш? Имат ли свидетел? Някакви отпечатъци? Каква може да е вероятната им цел?

Корд каза:

— Сега сме в етапа на гонене на вещици, Т. Т. Съответната процедура следва по-късно — след като името ми бъде достатъчно окаляно.

След като открият за Сейнт Луис. И тогава ще бъде твърде късно.

Когато Евънс заговори отново, потрепването в гласа му бе осезателно.

— Хамърбек ми нареди да проверя за всяко бягство и за скорошни изписвания от болницата в Гъндерсън.

— Това вече съм го чувал. — Корд поклати глава.

Евънс продължи:

— Да, а после да съм говорел с училищните педагози и психиатри тук в града и да видя дали нямат, разбираш ли, някакви пациенти с опасни наклонности.

— Нищо няма да ти кажат. Нали е лекарска тайна. Хамърбек би трябвало да го знае.

— Споменаваше се за това в една книга, която Рибън непрекъснато предлага на хората да четат.

Корд посочи някъде към Блакфут Понд.

— Емили е била съквартирантката на Джени. Не е ли прекалено странно за култов убиец да я избере за втората си жертва, а?

— Само ти предавам какво са ми казали.

— Знам това, Т. Т.

Евънс се взря продължително във вестник „Реджистър“, който бе в бюфета. Заглавието на първа страница гласеше: „Ужасът продължава с култова закана към момичето Стапълтън“.

— Какво е това? — попита той, посочвайки материала.

— Оказа се, че е приятелят, когото тя разкарала. Но вестникът трябва, както разбираш, да го припише на Лунния убиец. Дявол да го вземе… Е, случаят е твой сега, Т. Т. Казах ти какво открих съвсем наскоро, за тази интимна приятелка на Джени и за разправията й с някой, който не е бил твърде доволен от това. И че може да са ги убили, защото са били хомосексуални. А, и не забравяй Гилкрист. Той би ни казал доста неща за Джени.

— Не знам. Нареждането е, че трябва да се съсредоточим стопроцентово върху култовия момент. Да оставим връзката в университета и личния й живот. Това е заповед.

Корд затвори очи за момент и започна да ги трие.

— Ама че работа, дявол да го вземе. Първо, отнемат ми разследването. Второ, да оставим колежа. Освен това не искат и да чуят, че жертвата може да е имала интимна приятелка… Не знам какво става, Т. Т. Най-големият проблем в тоя случай не е убиецът, а ние. Добрите момчета.

— Така изглежда.

Корд изля кафето и каза:

— Знаеш ли какво си мислех. Ти се намираш в трудно положение.

— Защо?

— Да предположим, че е това, което ние с тебе смятаме — че не е психопат. Това ще означава много прахосано време, много паника и вестникарски истории как службите са тръгнали в погрешна посока. Ти просто нямаш изход в целия този случай.

— Това е вярно, Бил. Надявам се, няма да се обидиш ако ти кажа, че ако обратното се окаже вярно…

— Ти ще бъдеш на почит и с повече власт. Но заедно с Елисън и Рибън точно до теб, особено за изборите през ноември.

— Разбирам те напълно. Ала просто искам да хвана тоя тип, който и да е той. Само това ме интересува. Не ме бива в политиката. Хората като че ли използват смъртта на ония момичета за собствена облага. Изопачават нещата. Направо ми се повдига.

Евънс довърши сладкиша си и смачка опаковката на малка топчица. Той се огледа наоколо и добави тихо:

— Знам, че си отстранен и сега ще разчистваш шосетата от пияници, но понеже ми даваш всичките си бележки и дири, все пак е честно и аз да ти отвърна с нещо.

— Какво?

— Нали ти казах, че някой е наредил да прекратим всичко във връзка с колежа. Заповедта дойде от Рибън и Хамърбек. Но знаеш ли кой им е пуснал мухата?

— Знам, естествено. — Корд направи гримаса. — Декан Ларъби.

— Не е — рече Евънс. — Бил е един твой приятел, Ранди Сейлс.

Корд се замисли.

— Така, така. Хубаво е да го зная… Но ти не си ме чул да казвам това.

— Нищо не съм чул — обеща Евънс.

Излизайки от бюфета, Бил Корд се сблъска с мощната фигура на Уинтън Кресги.

— О, извинявай — любезно каза Корд и се усмихна, преди да си спомни, че беше ядосан на шефа на охраната.

Кресги премигна и понечи да се усмихне, преди и той да се сети, че също беше ядосан. Игнорира Корд и пак продължи разговора си с Джим Слоукъм, застанал до неговата врата с отворена книга в ръка, сочейки някакъв пасаж.

— Да, шефе — казваше Слоукъм на Кресги. — До голяма степен държим нещата под контрол. Но аз ценя вашата загриженост.

— Всъщност искам да ви кажа, че трябва да прочетете това… — Гласът на Кресги звучеше така, сякаш спореше с войнствена сервитьорка.

Слоукъм рече студено:

— Ситуацията при нас е доста напрегната, както сигурно предполагате…

Корд излезе от сградата. Качи се в служебната си кола и запали двигателя. Уинтън Кресги се появи на входа и тръгна към своя „Олдсмобил“, паркиран на две празни места разстояние от Корд. Автомобилът на Кресги беше чудесен, нов. Май всички имаха нови коли, освен Корд. Кресги метна книгата на предната седалка и после отвори вратата. Влезе в колата и я запали. Двамата мъже седяха в колите си на двайсет фута разстояние един от друг, взирайки се право напред, докато двигателите им работеха на място.

Доста напрегнат, Корд изключи двигателя, изчака малко, а после отиде при Кресги.

— Може ли да поговорим?

Кресги също изключи и излезе. Изправи се, по-висок от Корд и много по-тежък.

Корд рече:

— За миналата седмица… Искам да обясня, че съжалявам. Отначало смятах, че не си прав, и ще ти кажа, че то нямаше нищо общо с твоята личност или нещо подобно, но може би наистина съм бил такъв, какъвто ме нарече и ако е така, аз се извинявам.

Последва напрегнато мълчание и Корд не можа да измисли нищо друго, освен да протегне ръката си. Кресги гледаше надолу и изглеждаше като притиснат в някой ъгъл. Той пое ръката, стисна я здраво и после я пусна.

— Понякога кипвам.

— Май доста се вживявам в подобни разследвания. Те могат съвсем да те разцентроват.

— Разбрах това. — Той кимна с гримаса към шерифството.

— Какво правеше там?

Кресги измъкна книгата от колата.

— Днес я свърших. Не казвам, че съм експерт, но според мен вие търсите не когото трябва.

Корд погледна корицата. „Психопатология: Том трети. Криминално поведение“.

— Слушай. — Кресги отвори книгата, намери подчертан абзац и прочете: — „При изследване на психопатични и социопатични (използвани тук като синоними) убийства в Англия, Шотландия и Северна Ирландия, проведено от 1956 до 1971 година, ние (Ървин и Харингтън, 1972 г.) направихме извода, че броят на убийствата, действително повлияни астрологически или астрономически, са изключително редки. От всички осемдесет и девет психопатични убийци, осъдени за своите престъпления, фактически само един е бил мотивиран да извърши убийство в пълнолунна нощ. При пространни разпити и проучвания на данни в родния град на този мъж, Манчестър, стана ясно, че той е убивал безразборно животни и хора, пет пъти годишно през последните петнадесет години, винаги в нощта на пълнолунието. Не е имал сексуален контакт с жертвите си и всъщност е считал за отблъскваща подобна идея. От друга страна, Скотланд Ярд съобщава, че от 1961 година насам, единственият период, за който има подобни данни, едва десет убийства годишно са били извършени в нощи на пълнолуние, под маската на психопатични проявления, когато всъщност истинските мотиви на престъпника за убийството са били отмъщение, кражба, изнасилване и организирана престъпна дейност.“

— Прочете ли им това? — Корд кимна към службата.

— Направих опит. Не се заинтересуваха.

— Може ли да ти я заема? Да си препиша част от това? Малко е сложничко и искам бавно да го изчета.

— Трябва да я върна най-късно вдругиден.

— Аз сам ще я върна. Още тази вечер. — След малко Корд попита: — Ако смяташ, че не е психопат, към кого би се насочил?

— Никой не се е заинтересувал особено от моето мнение.

— Кажи ми. Просто ей така.

Кресги рече:

— Отначало бях почти сигурен, че е любовникът на момичето. Преподавател или студент. Трябва да видиш какво става там, в студентското градче. Младежи, живеещи самостоятелно. Правят каквото им скимне. Доста благоприятно за преподавателите — и мъже, и жени, наистина. Ето защо това беше първоначалната ми мисъл. Но после… — Ръката на Кресги се вдигна, изпъвайки се като за поздрав и после той стисна юмрук. Погледна Корд очаквателно.

— Не разбирам?

Кресги каза:

— Ами, виждаш ли, ножът. Затова сега смятам, че е било дете, може би някой хлапак.

— Аха. — Корд кимна разсеяно и после рече: — Какъв нож?

— „Аз идвам в мир.“ — Кресги отново вдигна длан и я затвори в юмрук. — „От земя, която е тук и все пак я няма тук.“

— Аха. За какво говориш?

— Не си ли гледал „Изгубеното измерение“?

Корд призна, че не го е гледал.

— Филма. Даваха го в „Дюплекс“ преди два месеца.

— Не си спомням. — Корд започна де се сеща за някакъв филм със същества, които имаха червени очи. — А, чакай, не беше ли това с някакви змиеподобни създания?

— Да. „Хононите“. Те се биеха с „наряните“ в „изгубеното измерение“.

— Но какво е… — Той вдигна ръка и я стисна в юмрук.

— Поздравът на „наряните“. — Корд пусна баритонния си смях. — Не си ли спомняш?

— Не.

— Да не искаш да кажеш, че вашите хора не знаят?… За оня нож? Който е там, в торбичката.

Култовият нож.

— Видях го на масата на полицая… — поясни Кресги.

— Ами оня символ върху ножа? От филма ли е?

— Значи наистина не сте знаели, така ли?

Корд вдигна ръка към очите си.

— Не мога да го повярвам! — Той се обърна към службата. — По дяволите, трябва да им кажа.

Но изведнъж се спря. Втренчил поглед към старата страда на кметството, той започна да смуче бузата си отвътре.

— Уинтън, искаш ли да се поразходим?

— Защо не? Можем ли да тръгнем с патрулната кола?

— Разбира се. Само че не мога да използвам сирената.

— Няма значение.

5.

Пристигнаха в магазина за играчки точно когато затваряха. Двамата високи мъже закрачиха към вратата. Кресги застана неловко с ръце на хълбоците докато Корд почука. След малко собственикът се появи.

— Можеш ли да ни отвориш, Оуен? Важно е.

— Затворил съм, Бил. Време е за вечеря.

— Хайде, отвори. Трябва да говорим с теб. По работа.

— Не можеше ли да ми се обадиш…

— Служебно е, Оуен.

Набитият мустакат мъж с карирана риза и сини джинси отвори вратата. В магазина беше почти тъмно. Наредените покрай стените костюми, шлемове и маски на чудовища придаваха зловещ вид на обстановката, сякаш се намираха в музей на восъчни фигури през нощта. Някаква играчка в дъното на магазина излъчваше червена мигаща светлина. Корд се огледа и щракна осветлението. Той премигна и се запъти към един рафт, който зърна точно зад Оуен. Взря се в трийсетина малки ками, също като намерената под Джени Гебън.

— Какви са тия неща?

— Какво смяташ, че са? — Сякаш Корд го бе попитал кой е Джордж Вашингтон.

— Оуен.

Той отвърна:

— Това са ножовете на „наряните“ от „Изгубеното измерение“.

— Какъв е този знак?

Оуен въздъхна.

— Това е символът на „нарянската империя“. — Той протегна ръка, както бе направил Кресги преди това. — „Аз идвам в мир, от…“

— Да, да, зная — рече Корд. — Кинокомпанията ли ги прави?

— Дали са лиценз на някой в Китай или Корея да ги произвежда. Продават всякакви неща. Шлемове, „лазерни“ пушки, пелерини от „измерението“, пояси… Всичко, дето е в тоя филм.

Кресги каза:

— Той не помни филма.

— Не помниш ли? — учуди се Оуен. — Ами също като костенурките „нинджа“ преди няколко години. Тениски. Играчки. Нещо като сувенири.

— Колко от тия ножове си продал?

— Те вървят най-добре.

Корд хвърли поглед към Кресги и рече:

— Предполагах, че е така. Но колко?

Оуен отвърна:

— Това май е третият рафт, който презареждам. Защо?

— Свързано е с едно разследване.

— О.

Корд извади писалка и я подаде на Оуен заедно с пакетче от празни картончета. Помоли го:

— Би ли ми дал имената на всички, на които си продал от тия ножове?

— Майтапиш се. — Оуен се изсмя и после погледна Кресги. — Той се майтапи.

Кресги рече:

— Не, мисля, че не се майтапи.

Усмивката на Оуен угасна.

— Почти всяко дете в Ню Лебънън си е купило по един нож. Ще ми трябва един час да си припомня поне половината от тях.

— Тогава по-добре веднага да започнеш.

— Ей, Бил. Време е за вечеря.

— Колкото по-бързо ги напишеш, толкова по-скоро ще хапнеш.

Бил Корд спря патрулната кола на паркинга точно до огромната табела на „Реджистър“ — името бе със завъртяния шрифт отпреди сто години, както се изписваше и заглавието на вестника. Двамата с Кресги слязоха от колата и отидоха в рекламния отдел. Момичето на гишето прехвърли дъвката си веднъж и я скри някъде из устата си.

— Добър ден, господа. С какво мога да ви помогна?

Корд каза:

— Миналата седмица се обадих за пускане на едно съобщение като част от разследване в Ню Лебънън.

— О, за онова момиче, което бе убито. Чух, че имало още едно.

— С вас ли разговарях?

— Не, тогава е била моята шефка, Джулиет Фринк. Тя излезе. Но аз мога да приема поръчката. Колко време искате да излиза?

— Седмица, струва ми се.

— Какъв размер?

Корд погледна образците с рекламни обяви под помътнелия плексиглас, който покриваше щанда.

— Как мислиш, Уинтън?

— Май ще е добре да е нещо по-голямо, нали?

Корд посочи един от образците.

— Предполагам, този размер.

Тя погледна.

— Значи две шпалти по триста и петдесет пункта. — Записа си. — В коя част от вестника искате да бъде?

— О. Не съм помислял. Първата страница?

— Не слагаме обяви на първата страница.

— Ами не знам. Кой е най-четеният раздел?

— Първо комиксите, а след това спорта.

Корд рече:

— Мисля, че не можем да пуснем такава обява на страниците с комикси.

— Но при спорта можеш да изгубиш жените — възрази Кресги.

Служителката каза:

— Аз чета спортната страница.

— А ако е при филмовите реклами? — предложи Кресги.

— Звучи добре — съгласи се Корд.

Тя си го записа.

— Джулиет каза, че имате отстъпка като държавна служба. Тогава ще бъде четиристотин осемдесет и четири долара и седемдесет цента. Ще искате ние да го наберем, значи още двадесет и пет долара. Имате ли снимки?

Корд трепна. Представи си следата, която бе оставило въжето по шията на Джени Гебън, рибарската кука, закачена за Емили Роситър.

— О, не. Само думи. — Той написа текста на обявата. Извади портфейла си и й подаде своята кредитна карта. Тя я взе и се отдалечи за проверка.

— Как така — попита Кресги. — Значи плащаш и после ти възстановяват сумата?

Корд се подсмихна.

— Мисля, че трябва да го знаеш, току-що ме освободиха.

Кресги строго смръщи широкото си лице.

— Човече, да не си уволнен?

— Временно отстранен.

— Защо?

— Твърдят, че съм взел някакви писма от стаята на Джени.

— Взел ли си ги? — попита Кресги, но така простодушно, че Корд се разсмя.

— Не — отвърна той.

— Май не изглежда справедливо — рече Кресги. После добави: — Искаш да кажеш, че ти лично плащаш за тази обява?

— Да.

Но не можа да плати, както се оказа. Служителката се върна смутена.

— Съжалявам, офицер… Казаха, че сте надвишили кредита си. Няма да я приемат. — Тя му върна картата.

Корд почувства спонтанна нужда да обясни. Но това означаваше да й разкаже дълга история за две деца — едното с първично изоставане в четенето — и за психиатърка, за нов хладилник, за много ролки изолационен материал по таванското помещение и за едно момче, което след няколко години ще постъпва в колеж.

— Ами… — Той се вгледа за решение в дъното на задръстения рекламен отдел.

Кресги рече:

— Госпожице, Одън има сметка при вас, нали?

— Университета ли? Да, сър. Студентски отдел. Обяви за представления и спорт. Миналата есен бях на мача по случай откриването на учебната година. Никога няма да го забравя.

— Да, беше мач и половина — каза Кресги. — Може ли това да се пусне за сметка на колежа?

— В колежа ли работите?

— Да, госпожице — отвърна той. Извади картата си за самоличност. — Аз ще направя поръчката. По принцип това си е работа на колежа.

Тя разрови под гишето и измъкна един формуляр.

— Само подпишете тук.

— И така, пускайте тази обява две седмици и я оградете с ивица както ей онази.

— Ще го имате.

— Това е наистина чудесно от твоя страна, Уинтън — рече Корд. — Страшно съм ти благодарен.

— Хората все забравят — тихо каза Кресги, — че те бяха и мои момичета.

Корд прекара вечерта в разговори с родители на момчета, които си бяха купили ножове на наряните от „измерението“. Той се държеше непринудено и шеговито, гледайки да ги предразположи. Не, не, ние не подозираме Тод, Сами, Били, Албърт изобщо, ами че нали той е в научния клуб заедно с Джейми…

— Аз просто събирам информация — казваше им той.

Те кимаха сериозно, отговаряха на всичките негови въпроси и се усмихваха на шегите му.

Но бяха уплашени.

И мъжете, и жените, всички бяха уплашени.

Второто убийство бе потвърдило култовата теория. Това, което Корд бе заявил на румената Гейл Лин Холкъм, се бе оказало съвсем погрешно. Наистина имаше от какво да се страхуват. Според добрите граждани на Ню Лебънън самият Сатана бе пристигнал, с две убийства досега и възнамеряващ да извърши и други.

Корд ходеше от къща на къща и изслушваше разказите на родителите, без изключение, за местонахождението на всяко момче през всяка минута от вечерта на 20 април — а подобно нещо бе възможно, Корд го знаеше като баща, само ако всички тези родители бяха превъртели психически.

Разбира се, той доста прозираше през мъглата, но все още нямаше никакви догадки.

Вече късно, около полунощ, някаква полузабравена мисъл започна да гложди съзнанието на Корд. Тя съдържаше разпоредби на шерифството и той си припомни нещо за служители, продължаващи да се занимават с полицейска работа въпреки отстраняването им от длъжност и че те се считат за виновни, задето се представят като шерифски пълномощници. В уморения му мозък се появи думата „нарушение“, макар че това би могло да бъде по-скоро „углавно престъпление“.

Изведнъж се почувства страшно изтощен и се прибра вкъщи.

Насред алеята бе седнал полицай от окръжното управление, заместващ Том за вечерта. Корд му благодари и го изпрати да си върви. Влезе в къщата. Децата вече бяха заспали. Жена му също. Корд бе благодарен за това. Не гореше от нетърпение да каже на Даян, че е отстранен.

На следващата сутрин той стана рано. Целуна Даян, избягна възможността да й съобщи неприятната новина и се измъкна на тайна среща с Т. Т. Евънс. Видяха се навън зад шерифството на отъпканото място, което полицаите понякога използваха за импровизиран баскетбол. И двамата се чувстваха като шпиони или тайни агенти срещу наркотрафика, крачейки скритом от тъмните прозорци на управлението.

Корд му съобщи за ножа и Евънс се плесна по челото.

— По дяволите, гледал съм го тоя филм.

— Аз също, Т. Т., и се обзалагам, че всеки полицай ей там вътре също го е гледал — шепнешком рече той. — Обзалагам се, че Рибън има дори книжката с комиксите. Говорих навярно с трийсетина души снощи. Ето го списъка заедно с моите бележки. Всъщност нищо съществено.

Евънс взе листа.

— Пази се, Бил.

Корд се потупа по кобура.

— Нямам предвид това. Май забравяш, че си отстранен.

— Това нещо е твърде важно, за да го оставя на Рибън. Взе ли онова, за което те помолих?

Евънс подаде на Корд найлонова торбичка, съдържаща зелената компютърна счетоводна справка, която бяха намерили в обгорения варел.

— Да не я загубиш, Бил. Всъщност аз поемам риск.

— Мисля, че съм намерил специалист, който може да помогне.

— Прегледах нещата около Гилкрист. Зарежи го. Той е отлетял за Сан Франциско, за да чете някакъв доклад в съботата преди убийството на Джени и е бил все още там, когато Емили е била убита. Мисля, че дори още не се е върнал.

— Все пак би могъл да говориш с него. Той вероятно познава някои от приятелите на Джени. Или приятелките.

— Може да го поразпитам дискретно. — Евънс добави: — Затънахме с тая работа около психичноболните. А и следите с окултната литература не водят до никъде. Цялата история с култа изглежда крехка като мартенски лед. Мисля, че трябва да го кажем на Хамърбек и Рибън.

— Изчакай малко — мрачно рече Корд. — Защото в следващия момент ти също ще изхвърчиш от разследването и Джим Слоукъм ще бъде нашият нов главен детектив.

— Хайде де — рече развеселено Евънс, — тогава ще имаме възможност да четем за върколаци и вампири.

— Госпожо Корд? Здравейте. Казвам се Бен Брек.

Даян застана нащрек, докато говореше по телефона. От жизнерадостния мъжки глас тя предположи, че е някакъв продавач.

— Да?

— Аз съм от експерименталното училище към Одънския университет. Говорили сте с приемния отдел за частен учител, нали?

Значи се оказа, че е наистина някакъв род продавач, но все пак Даян се заслуша. Брек продаваше нещо доста интересно.

— Аз съм гостуващ професор от Чикагския университет. Забелязах молбата на дъщеря ви в катедрата по Специална педагогика.

И колко ще струвате, доктор Гостуващ професор от Големия град? По сто на час? По двеста?

— Дъщеря ни посещава Риса Паркър, психиатър в града. Тя ми препоръча да й намерим специален частен учител.

— Чувал съм за доктор Паркър. — После Брек добави: — Преподавал съм доста и сметнах, че бих могъл да ви помогна.

— Доктор Брек, благодаря ви за обаждането, но…

— Парите.

— Моля?

— Безпокоите се за таксите в Одън. И изобщо не ви виня. Те са просто възмутителни. Самият аз не бих могъл да ги платя.

Божичко, доктор с чувство за хумор. Колко приятно.

— Това наистина ме притеснява — призна си Даян.

— Е, мисля, че ще ме намерите за доста приемлив. Таксата ми е двайсет долара на час.

Брек назова цифра, от която Даян би пребледняла допреди две седмици; сега обаче тя се чувстваше така, сякаш бе намерила цял куп пари.

— Само толкова?

— Действително искам да използвам резултатите от напредъка на дъщеря ви в моето научно изследване. Анонимно, разбира се. Определено е да публикувам своите изводи в списанието „Америкън Джърнъл ъф Сайколоджи“. И пиша книга в помощ на учителите, за да откриват проблемите на деца със затруднения в обучението.

— Ами, просто не знам…

— Надявам се, че ще си помислите, госпожо Корд. От формуляра за прием се вижда, че вашата Сара има много потенциал.

— Досега работили ли сте с ученици като Сара? — попита Даян.

— Стотици. В мнозинството от случаите сме съкращавали пропастта между четивната и хронологичната възраст с петдесет процента. Понякога и с повече.

— Какви са подходите?

— Методът на обратната връзка, наставничество, поведенчески похвати. Нищо революционно. Никакви лекарства или медицинско лечение…

— Сара не се чувства добре с лекарства. Имаше някои лоши реакции при приемането на риталин.

— Не използвам нищо подобно.

— Добре — рече Даян, — ще говоря със съпруга си.

— Надявам се да ми се обадите. Мисля, че двамата със Сара ще си помогнем много един на друг.

* * *

Седем дни до нощта на полумесеца.

Знаеш ли къде ти е оръжието?

Т. Т. Евънс влезе в шерифството на Ню Лебънън, метна поглед към надписа и попита:

— Кой е закачил това?

Джим Слоукъм вдигна очи от сутрешния „Реджистър“ и рече:

— Аз го сложих.

— Би ли го свалил, моля те?

— Разбира се. Нищо лошо нямах предвид. Помислих си, че ще бъде нещо като напомняне. За бойния дух, нали разбираш.

Евънс седна зад бюрото си. Отгоре имаше петнайсет писма от хора, които твърдяха, че знаят кой е убиецът, защото са го сънували (осем от тях) или са имали психични видения за него (четири), или са влезли във връзка с жертвите по време на сеанс (двама). Останалата кореспонденция беше от човек, обясняващ, че в свой предишен живот е познавал Джак Изкормвача, чийто дух се е материализирал в жилищен комплекс край Хигинс. Имаше и двадесет и девет телефонни съобщения за случая. Първите два номера, на които Евънс се обади, бяха до прекъснати телефони, а на третия се оказа записан мъжки глас, описващ колко много обича да смуче полов член. Евънс затвори и даде на Слоукъм останалите телефони, за да ги провери.

Новината на Корд за ножа хем го обнадежди, хем и го потисна. Насърчи се от нея, защото това бе солидна следа и като всяко ченге той предпочиташе да приеме едно-единствено твърдо доказателство пред дузина медиуми или цяла седмица с най-умни хипотези. Но новината също така угнети Евънс, защото това означаваше, че насоката на разследване, която бе наследил, изглежда съвсем безнадеждна. Сега си припомни предупреждението на Корд, че той просто няма изход, което отначало бе игнорирал. Рибън не бе доволен от материала в „Реджистър“ тази сутрин. „“Култовото" оръдие при убийствата от Одън е играчка от филм." Шерифът бе казал хладно: „Твоите момчета трябваше да проверят това още от самото начало“.

Моите момчета.

Евънс се зае с купчина сведения за изписани пациенти от психиатрична болница в Хигинс. След десетина минути вратата се отвори и на прага неловко застана мъж в сини джинси и работна риза. Евънс сбърчи чело, опитвайки се да си спомни кой е. Отне му една минута.

Мъжът с червената шапка, но сега беше без шапката.

— Детективе?

— Влезте.

Мъжът каза:

— Ами всъщност, сетих се, че може да искате да го знаете. Нали ме питахте за ония момчета, дето ги видях вечерта, когато онова момиче беше убито. Момчетата до езерото? Тъкмо си тръгвах преди малко и тогава едното от тях се появи. Държеше въдица, но не ловеше риба, просто си вървеше и се оглеждаше наоколо. Дали това не е Лунния убиец?

Евънс се изправи и попита:

— Сега там ли е?

— Беше там, когато си тръгвах.

— Милър, хайде ставай, двамата ще се поразходим.

Каква е всъщност причината?

Защо това момче е твой приятел?

Джано нямаше никакъв отговор. Филип беше откачен. Беше дебел и имаше лоша кожа — не само пъпки, каквито всички имаха, та дори и Стив Снелинг, дето можеше да свали всяко момиче, което пожелаеше. Кожата му не бе просто мръсна. Зад ушите тя беше винаги сива. А и дрехите му почти никога не бяха чисти. Миришеше лошо. И нищо не спортуваше. Не можеше да играе дори софтбол, да не говорим за гимнастика. Джано си спомни, когато приятелят му се мъчеше да се вдигне на успоредката и той наблюдаваше с ужас как дървените лостове се огънаха почти до счупване от тежестта му.

Защо бяха приятели?

Днес следобед Джано вървеше около Блакфут Понд, стиснал в ръце издрасканата сива въдичарска кутия, въдицата и макарата. Крачеше и се мъчеше да не мисли за оная ужасна нощ на 20 април. Чувстваше се зле. Не бе потиснат, а бе уплашен, почти изпаднал в паника. Сякаш някой кряскащ воин от хононите в невидима мантия от Измерението препускаше към него отзад, готов да скочи, ето го идва, идва, идва, за да го разкъса. Сърцето на Джано биеше лудо в гърдите му, загрявайки кръвта му и той усещаше как ужасът го облива като с горещи пръски вода. Като с пръски от сперма.

Той си представи как момичето лежи в тинята, със свити побелели пръсти на ръцете, очите й почти отворени, с голи стъпала с дълги пръсти…

Не, не, не! Тя не е актриса във филм, на трийсетфутов екран, там, в градското кино. Тя е точно това, което е: хубава, тежка, миришеща на мента, на трева и ароматни цветя. Неподвижна е. Не диша. Тя е мъртва.

Джано потръпна, чувствайки как войските на хононите го обграждат, и видя, че се е втренчил в смачканите кални сини цветя до краката си. Помисли си как Филип удавя другото момиче, като го притиска надолу. И какво сега ще прави Джано? С кого може да говори? С никого… Вълната на паниката се надигна и той едва си пое дъх.

Постепенно се поуспокои.

Защо той е твой приятел?

Е, двамата с Фатар наистина доста си говореха за научна фантастика. И за филми. И за момичета. За човек, който никога не излизаше с момичета, Филип беше голям експерт по секс. Жива енциклопедия от термини, които всеки петнайсетгодишен би трябвало да знае. Казваше на Джано как гей мъжете си движат ръцете по задниците един на друг и как можеш да познаеш дали едно момиче е девствено по начина, по който се навежда да си завърже обувките.

Но Джано реши, че най-много ги свързва тяхната омраза към бащите им. Фатар се боеше от своя и имаше за какво, защото неговият старец беше съвсем побъркан. (Веднъж, в навечерието на празника Вси светии, таткото на Филип бе влязъл в двора, прокраднал се зад маскираните деца, носейки кървави кравешки черва. Просто се блещеше там, пред напълно ужасените деца.) Но бащата на Джано бе още по-лош. Той бе като хононски воин, скрит в мантията на измерението и се движеше в къщата така, сякаш Джано не съществуваше. Промъкваше се край него, поглеждаше сина си странно, после изчезваше.

… Изкривената част на измерението набъбва все повече и повече и накрая експлодира в настоящето, тук, цялата пурпурна енергия на нарянското царство залива земята…

Филмът беше с щастлив край. Джано не смяташе, че в този живот ще бъде същото. Той се изкачи отгоре върху бента и се отпусна на коленете си. Надвеси се надолу, гледайки сивото си отражение в неподвижната вода. Не му харесваше такава неподвижна вода. В нея изглеждаше като смъртник. Лицето му беше слабо. Той сниши глава към водата. Запита се дали може да се диша вода вместо въздух.

Погледни това, Джано. Да си пипал някога момиче ей тука? Опитвал ли някога момиче?

Той се взираше във водата. Усещаше тежкия й кисел мирис.

Чукал ли си някога момиче, Джано?

Сведе главата си още малко и вече можеше да я опита. Можеше да я близне. По същия начин, по който Фатар му даде възможност да опита студената уста на момичето, езика й, вулвата й. Той можеше да глътне водата, можеше да я глътне и нея, да се скрие в нея завинаги. Една принцеса…

— Извинявай, млади момко. — Гласът беше като ледена струя по гърба му. Той скочи. — Може ли да поговорим за малко? — Полицаят беше висок и много слаб.

Устата на Джано пресъхна като пясък в пустинята. Той завъртя език между лепкавите си зъби и нищо не продума.

— Как се казваш?

— Нищо не съм направил.

— Искам само да говоря с теб. — Полицаят се усмихваше, но Джано и преди бе виждал тази усмивка и не й вярваше. Лъжлива усмивка. Като усмивката на баща му.

— Доколкото разбирам, ти и твоят приятел сте ловили риба тук вечерта преди около десетина дни.

Джано не можеше да говори. Усети, че кожата му се е свила от ужас и си представи как буйната му коса видимо потреперва. Чуха се и други стъпки зад него. Той се обърна.

Ланс Милър се ухили и му каза:

— Ей, какво правиш тук?

Джано не отвърна нищо.

Другото ченге погледна Милър и рече:

— Познаваш ли го?

— Разбира се, Т. Т. — каза Милър. — Това е синът на Бил Корд. Ти не се ли представи, Джейми?

6.

С паника в гласа си Ранди Сейлс рече:

— В момента имам лекция.

— Той каза, сега или никога.

— Лекция!

— Професоре — рече секретарката на факултета, — аз само ви предавам какво каза той.

— Майната му.

— Професоре. Не е необходимо да бъдете вулгарен.

Той седеше на бюрото си в девет часа сутринта, стиснал телефонната слушалка така, сякаш искаше да изстиска от нея отговор на своята дилема. След един час трябваше да започне последната лекция на Сейлс за годината. Беше построена като съпоставка с празнуването на стогодишнината из целите Щати през 1876 година. Кулминационната точка беше завладяващ разказ (според мнението на студентите) за клането на войниците на Къстър[1]. За него пропускането на точно тази лекция беше просто неприлично. Тази гадна финансова кампания напълно разстройваше преподаването му и той беснееше от ярост.

— Кажи му да изчака — рече той. Набра номера на декана. Секретарката й обясни, че е излязла. — По дяволите.

Да или не, да или не? Сейлс каза в слушалката:

— Добре, ще се срещна с него. Намери Дарби, за да ме замести.

— Студентите ще бъдат разочаровани.

— Ти си тази, която ми каза, сега или никога!

Тя започна:

— Аз само…

— Свържи се с Дарби. — Сейлс тресна телефона и хукна навън към колата си. Когато изфуча шумно от преподавателския паркинг, той остави след себе си отпечатъци от гумите, сякаш беше шестнайсетгодишен хлапак с краден автомобил.

Той крачеше по златистия килим и се взираше в петното от кока-колата, разплискана от Сара вечерта, когато Емили бе убита.

— О, Бил.

— Това не значи, че съм уволнен. Все още получавам заплата.

— Какви са били ония писма?

— Кой знае. Всичко беше на пепел. Открихме само късчета.

Той погледна жена си. Преди Даян да направи нещо, от което тя се боеше, очите й се разширяваха. Ставаха удивително големи и тъмни. Такива бяха сега.

Бил Корд изчака малко, сякаш си мереше температурата. Чувството за вина изобщо не се появи и най-после той каза:

— Аз не съм ги взел.

— Не.

Той не можеше да разбере какво тя имаше предвид с тази дума. Съгласна ли беше? Или го оспорваше?

Тя попита:

— Не знаят за Сейнт Луис, нали?

— Не съм им казвал. — Не й призна, че Джени Гебън е знаела.

Тя кимна.

— Трябва да си потърся работа.

— Казах ти, не съм уволнен. Аз…

— Просто разсъждавам на глас. Всъщност това е…

— Е, нищо особено не е станало.

— Това е нещо, за което трябва да поговорим — продължи тя.

Но не говориха за това. Поне не тогава. Защото в същия момент една полицейска кола спря на алеята.

Корд се залепи на прозореца. Замириса му на амоняк. След един дълъг миг предната врата на колата се отвори.

— Та това е Т. Т. Има някой с него, на задната седалка. Какво ли прави, да не вози арестант?

Евънс слезе от колата и отключи задната врата. Оттам бавно се измъкна Джейми.

Халбърт Стръм живееше в едно селище, все още неприсъединено към окръг Харисън, известно под името Милфийлд Крийк. Той бе натрупал богатството си от животински странични продукти, като превръщаше кости и органи в тор за стайни растения, чиято цена многократно се бе повишила. Стръм имаше обичай да казва откровено и театрално как последните мигове на старите скопени животни се оживявали от идеята, че ще бъдат нежно поръсени върху някой култивиран филодендрон, гледащ отвисоко към Парк авеню в Ню Йорк. Заради подобни изказвания Стръм бе презиран и осмиван от всички, които работеха за него и от повечето хора, които го познаваха.

Въпреки че не бе посещавал Одънския университет, Стръм и съпругата му бяха възприели колежа като свое благотворително дело. Тяхната щедрост обаче до голяма степен зависеше от определени условия и те постоянно се пазаряха, когато даваха нещо. Например, подписваха чек за хиляда долара, ако получеха абонаментни места за серия от концерти. За петстотин ложа в стадион. Пет хиляди пътуване до Судан на археологически разкопки със студенти, които се чувстваха ужасно неудобно в шумното присъствие на съпружеската двойка.

Сега Ранди Сейлс, спирайки в алеята на Стръм, не бе сигурен дали двамата ще харесат сделката, която той се канеше да им предложи. Стръм, огромен мъж, плешив и широкоплещест, поведе Сейлс към своята оранжерия и там застанаха сред стотици растения, неизглеждащи по-добре от тези на Сейлс в собствения му заден двор, които не бяха подхранвани с тленните останки от престарели животни. В това имаше несправедливост и тя страшно потискаше Сейлс.

— Хал, имаме проблем и се нуждаем от твоята помощ.

— От пари, затуй си дошъл. Идваш винаги по тая причина.

— Прав си. — Сейлс с мъка преглътна обидата. — Няма да го отрека, Хал. Но ти разбираш какво представлява Одън за този град. Има опасност да загубим колежа.

Стръм се намръщи и откъсна ластар от пълзящо растение.

— Толкова ли е сериозно?

— Вече сме подготвили съкращения на персонала.

— Ей богу. — Нищо повече.

— Нуждаем се от пари и се нуждаем от твоята помощ. В миналото винаги си бил щедър.

— Знам, професоре. Днес съм във великодушно настроение.

Сърцето на Сейлс заби силно, той чуваше бученето на кръвта, нахлула в слепоочията му.

— Може и да съм склонен да ви помогна. Да предполагам ли, че говориш за доста сериозна сума?

— Да, така е.

— Знаеш, че съм посещавал държавно училище.

Сейлс каза:

— Не знаех, но това няма значение.

— Разбира се, че има дяволски голямо значение — излая Стръм. — Нямахме добър отбор. Отборът ни беше ужасен. Винаги съм си мислел, че ако трябва да започна всичко отначало, ще отида в училище с добър отбор.

— Одън има доста добър отбор.

— Има хубав стадион.

Сейлс се съгласи, това бе вярно.

— Подобен на „Солджър Фийлд“ в Чикаго.

— Така ли? Имал съм една мечта в живота си — рече Стръм. — Когато човек остарее, започва да мисли все повече за своите мечти.

— С всички ни се случва.

— Една от мечтите в живота ми беше да спечеля много пари.

Е, съвършено чалнат стари мръснико, това наистина си го постигнал.

— Друга моя мечта е да дам част от тях на колеж като Одън…

Играеш ли си с мен, или е на сериозно?

— А в замяна…

Хайде, изплюй камъчето.

— … да построят футболен стадион в моя чест. Виждаш ли, имал съм своя шанс и не съм се възползвал от него. Затова следващото най-хубаво нещо би било да имам стадион, кръстен на мое име.

— Е, Хал, вече си имаме стадион.

— Наречен на Барнс. Кой е бил той?

— Един от завършилите при нас през двайсетте години, филантроп. Учредил е фондация, която е още в сила.

— Тогава това означава, че не сте склонни да смените името на стадиона?

— Така е според условията на фондацията. Нищо не можем да направим.

Стръм се вгледа в едно хилаво растение и напръска листата му с нещо от пакет с надпис: „Стръм Екстра“. Екстра от какво, зачуди се Сейлс.

Бизнесменът рече:

— Добре, стига по въпроса. Имам и друга мечта. Винаги съм искал да има реактор на мое име.

— Ядрен реактор?

— Струва ми се, че беше в Шампейн-Урбана, там имат изследователски реактор, наречен на някого. Помислих си, че това би било не по-зле от стадион.

— Хал, на нас не ни е нужен реактор. Просто нямаме научен факултет. При нас са предимно хуманитарни специалности.

Какво ли имаше в жълто-белите пакети? Стари коне? Стари свине? Лайна на Стръм?

— Бих ви написал, момчета, един чек за двеста хиляди долара, ако построите реактор и го наречете на мое име.

Сейлс рече тихо:

— Хал, нуждаем се от три милиона и половина.

Тряс.

— Толкова много? Нямам възможност за толкова. Беше лоша година за компанията. Икономиката върви надолу, хората ликвидират цветята си. Първото нещо, дето изчезва. Както всички казват, и аз не съм защитен от рецесията.

— Одън ще бъде закрит.

— Дори да имах едновременно и стадион, и реактор, пак не мога дам много повече от четвърт милион.

— Можем да наречем катедра на твое име. Сграда. Имаме две сгради. Можеш да си избереш коя.

— Триста и това е последно. Може би за ветеринарно училище бих вдигнал до триста и петдесет, но не мога нищо повече.

— Не ни трябва ветеринарно училище, Хал.

— Е, това е.

Тряс.

Сейлс караше със седемдесет мили в час през цялото време на връщане към студентското градче. Спря колата отчасти върху бордюра на паркинга. Хукна през коридорите на историко-филологическия факултет и се спря пред вратата на своята лекционна зала, за да се успокои, докато слушаше как вътре Глен Дарби обяснява отсъствието на Сейлс.

Той си пое дъх, отвори рязко вратата и закрачи уверено по дългата пътечка между банките към подиума. Беше по средата на разстоянието, когато курсът разбра, че той се е върнал и избухна в ръкопляскания, които ставаха все по-силни и ехтящи, после преминаха във викове и подсвирвания. Когато се изправи на подиума, защипвайки върху себе си микрофончето, аплодисментите прераснаха в овации на крака и минаха цели десет минути, преди той да успее да укроти студентите.

После, едва сдържайки сълзите си, Ранди Сейлс започна да говори, звучно и страстно, изнасяйки това, което навярно беше последната му лекция в Одън. Или може би последната му лекция изобщо в някой университет.

Корд вече не крачеше. Беше се отпуснал мрачно на дивана, а Даян седеше на стол с права облегалка. Държеше ръцете си в скута. Джейми Корд бе седнал между родителите си. Изглеждаше сломен.

— Синко, това е доста сериозно. Няма нужда да ти го казвам.

— Нищо не съм направил.

— Казал си на Т. Т., че си бил самичък край езерото вечерта, когато момичето Гебън бе убито.

— Бях там. Просто си ловях сам риба, това е всичко.

Даян рече:

— Миличък, моля те.

Погледът й беше върху стъклена купичка с бонбони и не се разбираше дали се обръща към бащата, или сина.

— Джейми, ние искаме да ти повярваме. Работата е там, че Т. Т. е говорил с хора, които твърдят, че са видели две момчета и ти отговаряш на описанието на едното от тях.

— Значи не ми вярвате. Мислите, че лъжа. — Каза го съвсем безстрастно. Избягваше погледа на баща си, което устройваше Корд, защото му беше страшно трудно да погледне момчето си в очите.

— Сине, трябва да знаем какво се е случило. Не си спомням къде беше в онази нощ, аз…

Джейми се наведе напред.

— Как ще знаеш къде съм бил в която и да е нощ изобщо?

Даян рече строго:

— Не говори така със своя…

Той продължи:

— Къде съм бил например снощи? Ами преди две вечери? Имаш ли някаква представа?

Майка му го смъмри:

— Стига, момче. — Но в думите й нямаше острота.

Момчето помълча за момент. После каза:

— Ходих да ловя риба. Там бях сам.

Като криминален детектив Корд имаше дузина трикове, с които можеше да се помъчи да измъкне истината от момчето. Блъфове, уловки и заплахи. Бе ги научил от своите списания, семинари и бюлетини. Бе ги упражнявал в непрестанните образователни курсове. Бе ги пробвал върху крадци на коли и обирджии. Но сега не бе в състояние да ги използва; страшно желаеше да разбере истината, но искаше да се добере до нея само по един начин.

— Край езерото ли ловеше риба?

— Не бях толкова близо до бента. Малко по-нагоре, в някакъв двор.

— Казвал съм ти да не влизаш в чужда собственост.

Джейми нищо не отвърна.

Корд попита:

— Видя ли момичето или някой непознат?

— Не. Просто ловях риба и после се върнах вкъщи.

— Защо досега не си ми казал нищо за това? Ти знаеше, че се занимавам с този случай.

— Защото бях там самичък и нищо не видях. Какво е имало да се казва?

— Джейми, моля те.

Момчето извърна поглед.

— Отивам в стаята си.

— Джейми… — Корд се пресегна и докосна коляното на сина си. Момчето не помръдна. Корд зададе въпроса, който бе отлагал: — Онази вечер, в сряда, ти пак не беше вкъщи, нали?

Даян каза:

— Бил, какво го питаш?

Джейми задържа поглед върху баща си.

— Той иска да знае местонахождението ми вечерта, когато второто момиче бе убито. Ето това ме пита.

— Почакай малко, сине — рече Корд. — Не можеш да се отнасяш към това толкова леко. Т. Т. и Стив ще поискат да говорят с теб… — Джейми нехайно излезе от дневната. Лицето на Корд почервеня от ярост и той се изправи. После отново се отпусна бавно върху дивана.

Даян каза:

— Знаеш, че той няма нищо общо с това.

— Знам, че е бил там. — Корд я погледна отчаяно. — И съм сигурен, че ме лъже. Това е всичко, което знам.

Скъпа Сара…

Тя отново четеше бележката, но й бе трудно заради гласовете от другата стая. Нещо ставаше с Джейми. Брат й малко я плашеше. Понякога тя го боготвореше. Когато, да речем, той я включваше в своите занимания — примерно, да повтаря анекдотите, за да се увери, че е схванала смисъла, или когато я водеше със себе си на пазар в центъра. Но друг път я гледаше така, сякаш тя не съществува, все едно че гледаше през нея. Ставаше лош и потаен. В скрина на Джейми Сара бе намерила списания, където бяха показани жени без никакви дрехи и много снимки от филмови сцени на чудовища или на хора, които бяха промушени или насечени.

Тя предположи, че баща й бе намерил списанията и затова сега се караха. Опита се да не им обръща внимание и отново се зае със своя непосредствен проблем.

Какво да даде на Слънчевия човек?

За него искаше нещо специално. Нещо лично от нея. Но когато се мъчеше да измисли подарък, главата й просто се изпразваше. Навярно тя можеше…

Звуците от съседната стая станаха по-силни. Джейми беше вбесен и родителите й говореха с мрачни гласове. По същия начин бяха говорили, когато на дядо й му стана лошо посред нощ, после го взеха в болницата и вече не се върна у дома.

Гласовете накрая стихнаха и тя чу как Джейми отива в стаята си, затваря вратата и оттам се разнесе музика, записи от оня фантастичен филм, който той бе гледал три или четири пъти.

Какво ли би харесал Слънчевия човек?

Когато родителите й ходеха на гости, майка й винаги носеше торта или нещо подобно. Но Сара не умееше да пече сладкиши. Тя огледа нещата си в стаята, играчки, видеокасети, дузина пухкави играчки… А, ето това май ще бъде добър избор — тъй като той бе накарал мечока Редфорд Т. Редфорд да отлети навън към оня кръг от камъни преди две седмици, беше ясно, че той обича животните и те го обичат.

Избра едно малко светлокафяво мече, което майка й бе нарекла Чътни. Сложи розово шалче около врата на Чътни, занесе го до прозореца и двамата погледнаха навън към задния двор. Тя извади бележката от джоба си. Този път я прочете на висок глас, за да може мечето да чуе какво й бе написал Слънчевия човек.

Скъпа Сара, ела да се срещнем утре при нашите вълшебни камъни. Бъди там в три часа. Не казвай на никого. Ще направя така, че повече никога няма да се наложи да ходиш на училище.

Деканът Ларъби каза:

— Подозирам, че се двоумите по този въпрос.

Брайън Оукън отвърна:

— Ами, разбира се… Какво мога да кажа? Той ми е шеф. От него съм научил за литературата повече, отколкото от всеки друг. Страшно го уважавам.

Госпожа декан Ларъби продължи:

— Бил е в Сан Франциско, когато са станали убийствата. Затова слухът, че е замесен в смъртта на момичетата, е съвсем безпочвен.

— Искате да кажете, че Лион е заподозрян?

— Нали знаете какви са в полицията. Глупаци. Но сега не се интересувам от убийствата. Въпросът е дали професор Гилкрист се е срещал с Джени Гебън или Емили Роситър. Знаете ли дали е бил в интимни отношения с някоя от тях?

— За това ли ме повикахте?

— Вие сте този, който е най-близък с него.

Оукън поклати глава.

— Но ако той не е заподозрян…

Госпожа деканът обърна към Оукън квадратното си внушително лице. Заговори заканително:

— Мисля, че е изключително отблъскваща злоупотребата с властта, когато един професор прелъстява свои студентки.

— Абсолютно съм съгласен. Но не го вярвам дори за миг това за професор Гилкрист. Всъщност единствените слухове, които съм чувал, бяха за него и Джени. Нищо за Емили.

— Значи наистина сте чувал нещо.

Той се спря, отбягвайки смутено погледа й.

— Но не може да се вярва на университетски клюки…

— Ако той е спал с нея, веднага ще го уволня.

— Разбира се, съществува изкушение. Той все пак живее сам, нали. Саможив е. — Оукън разтърси глава. — Не, какво говоря? Не, доколкото знам, той никога не се е срещал с нея. — Сниши глас. — Имаше някакви приказки, нали разбирате, че той е, ами, хомосексуален.

Отсреща реакцията бе спонтанна.

— Това е не по-малко лошо — възнегодува тя.

Оукън помисли малко.

— Аз…

— Да.

Той поклати глава.

— Щях да предложа нещо. Но то май не изглежда приемливо.

— Моля ви, кажете го.

— Ами… — Гласът на Оукън заглъхна и погледът му се спря на закачената диплома на декана. Университетът на Кентъки.

Тя рече:

— Надявам се, че ще проявите лоялност преди всичко към Одън.

Той въздъхна.

— Декан, аз съм също толкова загрижен, колкото и вие. Откровено казано, вложил съм доста време и усилия в Лион. Към него изпитвам единствено уважение и искам да го видя оправдан. Има възможност да докажа, че е невинен. Нека да проверя из неговия кабинет, да видя дали мога да открия нещо за Джени. Някакво писмо от нея. Или бележка в настолния му календар. Ако не намеря нищо, тогава просто нека приемем, че това е бил злощастен слух. Ако обаче намеря, ще ви го покажа и вие ще можете да си вземете своето решение.

— Това е много смела постъпка от ваша страна.

— Няма нищо особено смело. Просто този колеж бе добър към мен. Дължа на Одън толкова много. — Оукън млъкна. — Единствено обаче…

— Да?

— Ами, доста ще рискувам. Това ще бъде нещо като шпиониране. — Той разпери ръце и се изсмя на плебейската дума. — Лион ще ме изгони моментално, ако разбере, че съм ровил в личните му вещи.

— Ако е спал с Джени, ще го уволним. Той няма да е заплаха за вас.

— Но ако не е спал с нея… — Ама че глупачка. — Тогава — добави той деликатно, — ще бъде всъщност единственият риск.

— Разбира се. — Госпожа деканът се замисли и Оукън наблюдаваше как мислите й постепенно се насочват натам, където той нетърпеливо ги очакваше. Тя рече: — Би имало прост начин да ви защитим. Вие сте подал молба за преподавателско място, нали?

— При условие че дисертацията ми бъде приета, естествено.

— Мога да говоря с комисията по назначенията. Но не мога да ви гарантирам особено добра заплата.

— Аз съм учен — каза Оукън. — Парите не са от значение.

През прозореца се разнесе бръмченето на стара косачка. Полъхваше лек ветрец, но Оукън не можеше да долови аромата на окосена трева. Той погледна работника, който мудно се движеше. Почувства крайно съжаление към монотонния живот на този човек, поредица от отегчителни години, напълно лишени от опиума на интелекта.

Деканът попита плахо:

— Споразумяхме се, нали?

Един цитат от Ницше му дойде наум. Оукън го перифразира леко и бе доволен от резултата. Човекът е единственото животно, което дава обещания и осъществява закани.

[1] Дж. А. Къстър (1839–1876) — кавалерийски офицер, чиито 267 бойци са били избити от сиуксите в сражение през 1876 г. — Бел.пр. ↑

7.

След една безсънна нощ Корд закара Джейми в шерифството. Със зачервени очи, изтерзан от гняв и умора, Корд седеше мълчаливо в колата. Джейми обаче бе разговорлив, дори възбуден, сякаш двамата отиваха да ловят риба. Всъщност той изглеждаше по-щастлив, отколкото ако отиваха на риба. Това караше Корд да кипи още повече от яд.

Той си спомни как очите на сина му блестяха, когато Корд го вземаше да го повози, противно на правилата, в патрулната кола, удоволствие, за което Джейми не бе проявявал желание през последните няколко години. Корд го стрелна с поглед, после отново се съсредоточи към пътя. Някъде дълбоко в сина му, той силно вярваше, се съдържаше собствената същност на самия Корд и затова той често чувстваше, че думите между тях двамата са ненужни. И сега го болеше, ох, колко го болеше, виждайки момчето да издига стена около себе си, подобно на самия него, като окован затворник, с безгрижното си бръщолевене. Корд изобщо не продума през целия път от пет мили до шерифската служба.

Т.Т. Евънс рече:

— Здравей, Бил. Здрасти, Джейми.

Милър им махна неловко с ръка. Корд погледна астрологическата карта на стената, залепена на видно място над бюрото на Слоукъм и кимна към двамата. През отворената врата на офиса на Рибън Корд видя, че Рибън и Чарли Махони, „семейният представител“, разговарят. Шерифът вдигна поглед, видя Джейми и се приближи до тях. Махони се спря на прага.

Последва дълго мълчание и после Корд каза:

— Джейми твърди, че е бил сам в онази вечер.

Евънс закима с глава. На лицето му имаше някаква безизразна усмивка.

— Е — започна той и млъкна. Никой не говореше. Рибън втренчи напрегнато поглед в момчето. Корд изучаваше пода.

— Джейми — най-после продължи Евънс. — Искаме само да ти зададем няколко въпроса. Нали нямаш нищо против?

— Не, господине.

— Защо не минем в задната канцелария?

Момчето погледна баща си и тръгна след Евънс. Корд ги последва. Рибън каза:

— Бил. Почакай малко. — Корд се спря. Евънс и Джейми изчезнаха зад вратата. И двамата не погледнаха назад.

— Най-добре почакай тук, Бил.

— Бих искал да бъда със сина си.

— Той нищо ли не каза? — тихо попита Рибън.

— Казва, че бил сам, не видял нито момичето, нито някой друг.

— Мислиш ли, че лъже?

Корд погледна Рибън в очите:

— Не. Сега извинявай, но тръгвам.

Рибън докосна ръката му.

— Ние обсъдихме това, Бил. Смятаме, че е по-добре да не си там.

— Той е малолетен. Имам право да присъствам по време на…

Гласът му заглъхна и Рибън изрече внезапната мисъл на Корд:

— Той не е заподозрян, Бил. С него се отнасяме просто като със свидетел.

— Но аз…

Рибън поклати глава.

— За разследването е по-добре, а и за тебе, да не бъдеш там. Искаме да избегнем, нали знаеш, евентуални нередности.

Корд се обърна към вратата. Мислеше си колко лесно би било да свали дланта на Рибън от ръката си, да излезе от кабинета и да отиде в стаята, където бе Джейми. Но в действителност той си свали шапката и я остави на съседното бюро.

Стив Рибън пристъпи встрани и загледан навън през прозореца, рече:

— Трябва някой ден да отидем на риболов.

Корд меко каза:

— Дадено, Стив.

— Ти, малко лайно. — Чарли Махони бавно се движеше около Джейми.

Махони бе впечатлен, че момчето не плаче. Реши да действа по-твърдо.

— Ти си проклет лъжец. Знам това. Баща ти го знае. И ти го знаеш.

— Бях сам. — Джейми погледна към вратата. Евънс бе излязъл преди няколко минути да донесе кока-кола. Джейми сега вече разбираше, че той няма да се върне.

— О, я ги зарежи тия. Ти какво си мислиш, а? Че си нарушил полицейския час? Да не мислиш, че само ще ти хвърлят някой бой? Да не си мислиш, че ще те лишат от джобните пари? Говоря ти за затвор! Говоря ти за тежкия режим в Уоруик. На колко си години? Шестнайсет?

— Петнайсет — отвърна Джейми. Гласът му потрепваше.

— Сега си на петнайсет, но докато стигнеш до процеса…

— Аз ли? — Гласът му пресекна.

— Ще навършиш шестнайсет и ще те пратят в крилото на възрастните. Така е, момче. Ти си отписан.

Той започваше да плаче.

— Не съм го направил. Кълна се, не съм.

Махони седна и се надвеси напред.

— Значи ти, малък мошенико, нищичко не знаеш! Трябва да намерим някой. И тъй като нямаме никой друг, ако ме питат мене, този някой си ти.

Джейми изтри лицето си.

— Къде е баща ми?

— Каза, че си тръгва.

— Не! Той каза, че ще бъде тук с мен.

— Просто го е рекъл, за да те доведе. На нас ни каза, че лъжеш.

Джейми погледна към вратата. Стисна зъби и задиша тежко.

— Не го е направил.

— Каза, че си го лъгал и че нас също ще излъжеш.

— Не го е направил. Не би могъл.

— С кого си бил, по дяволите? Имали сте педерастки игрички, дърпали сте си пишките, а?

— Не съм хомо!

— Не си ли? Тогава не би имал нищо против някое маце. Хубаво момиче, разхождащо се само. Готино малко парче от колежа. Ти ли си тоя, дето се е изпразнил върху нея?

Сълзите му бяха едри.

— Нищо не съм правил.

— Колко пъти си гледал филма?

— Кой филм?

Махони се наведе напред и закрещя:

— Ще престанеш ли с тия номера?! Колко пъти си гледал „Изгубеното измерение“?

Джейми сведе поглед и зачопли един нокът.

— Два пъти. Не зная.

Махони каза бавно:

— Знаеш ли, баща ти ни даде някои от твоите гащета. Такива, дето си ги носил, когато си мастурбирал. Имаме образци от твоята сперма. Ще я сравним с тая, която намерихме в момичето.

— Баща ми… — прошепна Джейми.

— Знаем, че сте били двама. Ние сега…

— Той ви е давал мое бельо?

— Ние сега имаме достатъчно, за да те осъдим. Но не искаме да оставим другия глупак да се разхожда по улиците. Ако ни дадеш името му, ще те пуснем. Гарантирам го.

Джейми отчаяно погледна към вратата.

— Бях сам.

Махони изчака една дълга, дълга минута, после се размърда и стана.

— Трябва да отида по нужда. От хора като тебе винаги ми се сере. Връщам се след три минути. Помисли си сериозно, момче.

Махони излезе от стаята. Вратата остана открехната около шест инча и през процепа Джейми виждаше задния вход на кметството. Той се втренчи през стъклената врата към паркинга и гъстите дървета зад него.

Навън беше майски учебен ден. Слънцето грееше ярко и под лъчите му прехвърчащите мушици проблясваха като искри. Навън децата навярно се нареждаха, за да се разделят на отбори в час по физическо, те тичаха, играеха футбол и тенис, стискаха топки за голф.

Навън беше съвсем различно измерение от това, в което сега се намираше Джейми.

Слънцето блестеше силно. Не, то се бе придвижило по-близо към него. Той се изненада, когато изведнъж скочи от твърдия стол. Тръгна през стаята за разпити. После се втурна към тъмния коридор, не откъсвайки поглед от прозореца на задната врата. Спря се в антрето. Светлината започна да се приближава към него, отначало бавно, после все по-стремително, а сърцето му затупка неудържимо силно и бързо. Светлината изпълни зрителното му поле, озарявайки пламналата му кожа. И Джейми разбира, че не, не, този звук изобщо не е сърцето му, а тупкането на маратонките му по дървените подове. Той вдига ръце с длани напред, задната врата експлодира навън и хиляди стъклени отломки летят пред Джейми към златистата светлина.

Единият скокна при шума. Другият — не.

Махони погледна поразеното лице на Евънс, който хукна по коридора зад шерифската служба и се облещи срещу задната врата, останала почти без стъкла.

Той отиде в стаята за разпити, надникна вътре, после погледна през разбитата врата и видя как Джейми тичешком се отдалечава от участъка.

— Полицай, по-добре да…

Евънс обърна сухото си лице към Махони.

— Джейми не може така да избяга. Какво си му казал?

Махони кимна към разбитата врата.

— По-добре да не го изпускаш. Знаеш къде отива.

Евънс изрече с равен глас:

— Трябва да ти кажа, господине, че си истинско копеле.

— Полицай, той ще се измъкне.

— Какво правиш тук? — попита Корд.

Махони, минавайки през общото помещение, погледна кафето, което пиеше.

— Ама че буламач.

— Беше ли там вътре със сина ми?

— Само надникнах. Двамата с Т. Т. разговаряха.

Корд излезе в коридора и видя празната стая. Върна се, когато Махони пускаше захар в чашата си.

— Къде е той?

— Твоето хлапе ли? Струва ми се, Т. Т. каза, че отиват до езерото да огледат. Не знам.

Корд отиде до входната врата.

— Той трябваше да ми каже.

Махони забеляза пликовете с веществени доказателства, в които бяха моменталните полароидни снимки заедно с бележките.

— Какво е това?

Рибън отвърна предпазливо, сякаш чакаше одобрение от страна на Корд.

— Някой ги бе оставил за Бил. Той смята, че там може да е снимана дъщеря му.

— Показал ли си й ги, питал ли си я за тях?

— Тя не ги е виждала, не. Дъщеря ми е със затруднения в ученето. Точно сега й е много тежко. Това би я разстроило.

— Е — рече Махони е пресилен смях, — би било жалко, но…

— Попитах я дали някой я е снимал напоследък и тя каза „не“.

— Значи е изоставаща?

— Тя не е изоставаща — с равен глас рече Корд. — Има над средния коефициент на интелигентност. Страда от дислексия и дискалкулия.

— Така ли? Може би някой я е придумал да му позира, като я е предупредил да не казва на никого за това. Често се случва.

— Познавам дъщеря си.

Махони, бърникайки из снимките, подхвърли:

— Синът ти има ли фотоапарат „Полароид“?

Корд се обърна към Рибън.

— Мога ли да поговоря с теб за една минута, Стив?

Двамата отидоха в канцеларията на шерифа. Корд вървеше напред. Рибън остави вратата отворена. Корд се върна и я затвори. Той много рядко кипваше, но проблемът беше, че никога не можеше да каже кога това ще се случи.

Рибън рече:

— Добре, Бил, разбирам…

Корд стисна яростно челюсти.

— Да го няма този тип! Не искам да го виждам пред очите си!

— Той е…

— Остави ме да довърша. Може би Джейми знае малко повече отколкото казва, но ти го познаваш както всяко друго момче в града и той не би могъл да направи онези снимки. Повече нямам намерение да слушам подобни гадости!

— Но Махони изобщо не познава Джейми и не можеш да го упрекваш, че е задал такъв въпрос.

— Разбира се, че мога! Тази работа съвсем се изплъзва от контрол. Градът е полудял от страх. Във вестника се броят оставащите дни до следващото пълнолуние и май ще имаме още десетина убити.

— Спомняш си, че идеята за луната е моя, а не на Чарли.

— Той ли разпитваше Джейми?

Рибън замълча.

— Той помогна донякъде. Бил… Слушай, това е известен криминален детектив.

— О, Стив, престани.

— Нужна ни е колкото се може повече помощ.

— Знаеш ли къде Т. Т. е завел моя син?

— Не знам изобщо дали го е направил. Или къде.

Корд отвори вратата и закрачи през общата стая.

Махони рече:

— Почакай, детектив.

Корд се насочи към вратата.

— Ей, детектив…

Корд продължи да върви.

Прозорецът беше отворен и от него нахлуваше люляков аромат и всичко останало, което полъхът от вятъра можеше да внесе в спарения въздух на стаята. Утрото беше спокойно. Бащата на Филип бе в магазина. Майка му спеше. Тя не бе събудила децата си навреме за училище. Филип лежеше в леглото си и си похапваше от кутия с бисквити. Гърдите и коремът му бяха посипани с трохи. Щеше да изчака до десет часа, когато свърши часът по физкултура, за да събуди майка си и да я накара да му напише извинителна бележка за закъснението.

Отвън се дочуха стъпки. Той се обърна и погледна през прозореца.

— Ей, Филип! — Гласът бе настойчив.

Сред люляковите храсти той видя Джейми Корд, потен и блед.

— Ей, Джано, какво е станало?

— Минах край училището. Какво правиш вкъщи? — Преди Филип да му отговори, той продължи трескаво: — Излез навън. Трябва да говоря с теб.

Филип се изтърколи от леглото, нахлузи джинси, горнище на анцуг и тръгна да излиза. Сестра му спеше под розов юрган. В родителската спалня майката на Филип лежеше също заспала. Спеше с отворена уста и червилото й бе оставило влажни червени петна на възглавницата като от прясна кръв. Той излезе на задната веранда.

— Ей, старче — извика Филип, тръгвайки бос надолу по стълбите, — какво се е…

— Току-що бях в полицията.

Момчето изведнъж се спря.

— Какво си им казал?

— Нищо — изхленчи Джейми. — Нищо.

По дяволите. Ножът. Това е било. Знаеше си го. Усети как потта избива по челото му. Филип продължи към храстите и седна. Джейми също седна.

— Те какво знаят?

— Знаят, че съм бил там и казват, че съм бил с някого в онази вечер. Имат нещо като твое описание.

— По дяволите. Как са разбрали това? — Подозрение изпълни кръглото лице на Филип.

— Нищо не съм казал. Баща ми… — започна Джейми. — Той… — Не беше в състояние да изрече нищо повече за това. Представи си как баща му рови из мръсните дрехи, намира бельото му и го слага в торбичка за веществени доказателства… Започна да плаче. — Казаха, че ще влезем в затвора! Какво ще правим сега? О, старче.

Ръцете на Джейми трепереха, но Филип бе спокоен. В измерението, където той прекарваше голяма част от времето си, нямаше нищо невъзможно, нищо не бе такова, каквото изглеждаше. Кленовите дървета бяха спомагателни устройства на междугалактични кораби. Тротоарите бяха кристални пешеходни пътеки на хиляда фута над плазменото енергийно ядро на планетата. Звездите изобщо не бяха звезди, а дупки в жалкия триизмерен свят, през които гледаха надолу всемогъщите и сияйни Пазители от милиарди светлинни години. В света на Филип дебелите момчета с мръсни сини джинси бяха мускулести, силни и гъвкави герои, които можеха да метнат пелерини и да изчезват от страшните си врагове.

— Трябва да изчезнем — тихо каза той.

— Да изчезнем?

— В измерението. — Той добави шепнешком. — Завинаги.

Джейми прошепна:

— Това беше само филм, старче.

Филип продължи с тихия си глас:

— И двамата сме отписани. Да не искаш да отидеш в затвора? Тогава какво? Да се върнеш и да си живееш вкъщи? При баща си? — Той се усмихна отегчено. — Това измерение е гадно, Джано.

Джейми мълчеше.

— Ние се заклехме — тихо рече Филип. — Заклехме се…

— Онова с нея не биваше да го правим.

— Заклехме се до смърт. — Филип погледна небето през клонка от светлолилав люляк. — Онова измерение е истинско. Това не е. Заклехме се. Отказваш ли се от клетвата си?

Джейми откъсна клонка с пъпки и малки цветчета. Той оголи вейката, сякаш смъкваше кожа от кости и после яростно я захвърли със сподавен стон.

Филип каза:

— Помниш ли Датхар? Как скочи от сградата на Управлението? Мислеха, че са го хванали, но той се измъкна.

— Не се измъкна. Той умря. Пазачите го върнаха, но той умря.

— То е същото — прошепна Филип. — Той се измъкна.

Джейми нищо не каза.

Звукът на сирена, виеща като зъболекарска бормашина, изпълни предния двор. Усмивката на Филип се стопи, когато патрулната кола рязко удари спирачка. Той втренчи поглед в своя приятел.

— Ти си им казал!

— Не! — Джейми бързо се изправи.

Дочуха се стъпки. Тичайки, мъжете се разпръснаха. Бяха Евънс, Слоукъм, Милър и още двама полицаи.

— Ти ме предаде! — изкрещя Филип, мъчейки се да накара огромното си тяло да затича, с разтворени настрани стъпала, с тресящи се корем и гърди при всяка крачка, усещайки жуленето по босите си крака и болката на бунтуващото си сърце.

— Хей, момче, стой там!

— Спри го!

Слоукъм се подхилваше.

— Добре се справя за тежката си категория.

Някой друг се изсмя и каза:

— Ще ни трябва ласо.

Мъжете с лекота настигнаха Филип и го повалиха на земята. Смееха се така, сякаш бяха тръшнали прасенце за барбекю. Появиха се белезници и те бяха закрепени на топчестите китки.

Един от полицаите попита нещо Джейми, но момчето не го чу. Единственото, което чуваше, бе гласът на Филип, изпълващ целия двор, докато той пищеше: „Ти ме предаде, ти ме предаде, ти ме предаде!“.

8.

Корд се спря пред къщата.

Видя следното: счупена косачка, изгризани от термити почернели дърва за огрев, под мътна мушама се спарваше някакъв машинен блок, търкаляха се ръждиви инструменти, четири издути торби с боклук, оголени жици, кофа за боклук, пълна със застояла вода. Моравата бе осеяна с тръни и оголени места с натрупана кал. По олющената бяла облицовка на къщата прозираше млечнозелено от предишно боядисване.

Мрачната обстановка се смекчаваше от три ярки петна — оранжево-червени мушката в глинени саксии.

Вътре бяха Т. Т. Евънс, Джим Слоукъм, Ланс Милър и двамата полицаи от окръжното управление. Чарли Махони го нямаше. На дивана седяха Филип и Джейми. Крет Халпърн бе застанал над сина си и се взираше в него. Бе скръстил ръце и се усмихваше зловещо. Джейн Халпърн седеше на стол встрани от тях. Очите й бяха зачервени, устните й блестяха от влага. Корд не я познаваше добре. Знаеше само, че някога бе тънка, миловидна водачка на мажоретки един клас след него в гимназията, а сега бе тънка, миловидна алкохоличка.

В къщата миришеше на лошо. Храна и плесен. Корд подушваше и животинска миризма и смътно си спомни, че някакво куче душеше нещо в буренака край барака в задния двор. Вратата бе широко отворена и яркото слънце отвън, малко неестествено в усойната стая, осветяваше пластове мръсотия и кълба от прах. Прозорците бяха почти затъмнени. Корд стъпи на нещо твърдо. Той срита встрани засъхнали кучешки изпражнения. После се наведе над Джейми.

— Добре ли си, синко?

Момчето го погледна мълчаливо с такава наситена омраза, че на Корд му се доплака. Той даде знак на Евънс и двамата излязоха навън.

— Какво се случи, Т. Т.? Да не би ти и Махони да сте сплашили Джейми и после сте го проследили дотук?

Евънс погледна детектива право в очите и откровено му каза:

— Съжалявам, Бил. Ето какво стана. Махони помоли да говори насаме с него само за няколко минути и Стив ми нареди да го оставя. Не знаех какво е имал предвид. Кълна ти се.

Корд рече:

— Нали не смяташ, че Филип го е направил?

— Погледни какво намерихме. — Евънс го поведе към патрулната кола. Вътре имаше голяма купчина порносписания и комикси с насилия, а също и скицници и бележници. Корд прелисти страници с грубо нарисувани космически кораби и чудовища, фотомонтажи от снимки, скъсани от училищните албуми: момичета, затворени в кули и тъмници, оковани с вериги към стените, а край тях се виеха змиеподобни същества. По много от материалите бе ръчно отпечатан символът на наряните.

Корд си помисли за снимката на Сара, с вдигната пола над бедрата й.

— Беше нагласил някакво запалително устройство. Отворихме чекмеджето, където беше скрил всички тия неща и то започна да подпалва шкафа. Но изгори само един бушон, преди да направи някаква беля. Ланс огледа задния двор. В огнището намери остатъци от гащета, които момчето се е опитало да изгори. — Евънс докосна малка найлонова торбичка. — Бяха зацапани и това може да е от сперма. О, намерихме и някакви снимки на голо момиче. Направени с „Полароид“.

„Полароид“.

— Джени?

— Не може да се разбере. Това са гърди на момиче.

— Да не е… — Корд отклони поглед. — Не на малко момиче, нали?

Евънс каза:

— Не, не е малко момиче. — Той продължи: — И открихме чифт кални ботуши. Ще направя отливки.

Откъм верандата Слоукъм се обади:

— Всичко отговаря на характеристиката. Порнографската колекция, домашната обстановка, всичко.

Корд не му обърна внимание и каза на Евънс:

— Не си го разпитвал насаме, нали? Родителите му трябва да присъстват.

— Не. Изобщо не съм го разпитвал. Но право да ти кажа, бащата изобщо няма да помогне на хлапето. Всъщност той именно ни насочи към огнището. Каза, че видял Филип да гори нещо през нощта след първото убийство.

Корд се взря в купчината върху задната седалка. В средата на таблото над работното му бюро имаше надпис, който той си бе изписал от „Полицейски ежемесечник“ преди две години. Малката лъскава жълта лентичка гласеше: „Вещественото доказателство е крайъгълният камък на едно разследване“. В момента той гледаше веществени доказателства. Веществени улики, които можеха да осъдят две момчета на четирийсет години затвор. И едното от тях беше неговият син.

Рибън и Елисън пристигнаха в една от шикозните коли на окръжното управление. Отстрани бе изписан лозунг: „Ако пиете, направете ни една услуга. Не шофирайте“. Евънс им разказа какво са намерили.

Вътре в къщата Халпърн се бе надвесил над сина си, който гледаше втренчено право напред. „Какво, по дяволите, е влязло в главата ти?“ Очите на Филип бяха безжизнени. Той не говореше. Лицето му не изглеждаше особено печално или уплашено. Сякаш бе обладан от някаква сила.

Филип си играеше в дома на семейство Корд един или два пъти седмично. Но дали това бе момчето, фотографирало Сара? Кой бе сложил заплашителната вестникарска изрезка на шипковия храст? И в кутийката на Даян с песарите?

Нима това момче бе убиецът на Джени Гебън и Емили Роситър?

Той погледна кръглото, меко лице на Филип, оцапано от мръсотия или шоколад, лице, което не изглеждаше толкова виновно, а по-скоро зашеметено.

Корд каза:

— Джейми, ела тук.

Слоукъм обърна глава.

— Виж какво, Бил… може би не е особено добра идея. Ами, имам предвид, да говориш насаме с него.

Корд сподави гнева си и не обърна внимание на полицая. Даде знак на сина си. Момчето стана и го последва на верандата. Рибън се приближи.

Корд го спря с поглед.

— Остави ме насаме с моето момче.

Шерифът се поколеба само за миг, преди да се отдалечи.

Джейми се облегна на перилата и се обърна към баща си.

— Нямам какво да ти казвам.

— Джейми, защо се държиш така? Аз искам да ти помогна.

— Да, добре.

— Само ми кажи какво се е случило.

— Не знам какво се е случило.

— Сине, говорим за убийство. Те търсят някого, когото да пратят в затвора за това.

— Знам, че ти търсиш.

— Аз?

— Искаш да измисля нещо за Фил, така ли?

— Искам да ми кажеш истината. Искам да ми я кажеш точно тук и точно сега.

— Бил? — Рибън се появи на вратата. — Ти можеш да присъстваш при разпита, но…

— О, по дяволите! — избухна Корд. — По дяволите! Нямате основание, за да го обвините. Обади се на областния прокурор. Попитай го!

Рибън рече деликатно:

— Имаме основание за сговор и възпрепятстване. Ти просто ще влошиш още повече нещата.

— Джейми, защо? — умоляваха очите на Корд, ръката му се протегна към сина му, но се спря, преди да го докосне. — Какво съм направил? Защо не искаш да ми кажеш?

Със сведени надолу очи, момчето се остави Рибън да го отведе в мръсната къща, докато отчаяните въпроси на баща му падаха като простреляни птици, безмълвни и напразни.

Високата трева се люлееше от вятъра и слънцето проблясваше по листата на млади фиданки. Сара пристъпи в своя каменен кръг и седна. Тя внимателно кръстоса крака. Извади от раничката мечето, което щеше да даде на Слънчевия човек и го сложи до себе си.

Погледна часовника си. Показваше 2:40. Тя затвори очи и си спомни, че това означава три часа без двайсет минути. Мразеше числата. Понякога броиш до сто, а после пак започваш отначало, друг път броиш до шейсет.

Оставаха двайсет минути, преди да дойде Слънчевия човек.

Тя си спомни едно упражнение в училище — учителката й във втори клас движеше стрелките на един голям часовник и посочваше различни ученици да кажат колко е часът. Това упражнение я изпълваше с леден ужас. Тя си спомни как костеливият пръст на учителката сочеше към нея. И така, Сара, колко е часът сега? Тя започна да крещи, че не знае, не може да каже, не питайте, не питайте… Плака през целия път от училището до вкъщи. Същата вечер татко й купи електронния ръчен часовник, който носеше сега.

Внезапен полъх на вятъра развя косата й около лицето и тя се излегна, използвайки раничката като възглавница. Понякога следобед тя си поспиваше тук. Оглеждайки се наоколо, като се чудеше откъде ще се появи Слънчевия човек, Сара забеляза точно над хоризонта тънко късче от лунния сърп. Представи си, че небето е огромен океан и че луната е нокът от ръката на великан, който плува точно под повърхността на гладката вода. После тя се почуди как така може да се вижда луната през деня.

Затвори очи и започна да мисли за плуващия великан с ръце като планини, с километрични крака, който се носи стремително през небето. Сара се боеше от водата. Когато семейството отиваше в парка с плувните басейни, тя обикновено си играеше в детския басейн, от което се срамуваше, но не бе така зле в сравнение с ужаса от басейна за възрастни, с вода току под носа й, страхувайки се да не бъде завлечена към дълбоката част.

Искаше й се да може да плува. Със силни загребвания, като Джейми. Може би ще помоли Слънчевия човек да й помогне в това. Тя погледна часовника си. 2:48. Тя започна да смята на пръсти. Две минути… Не! Дванайсет минути. Затвори очи и мачкайки тревата край хълбоците си, си представи как плува, носейки се през басейна като скутер, напред и назад, как спасява живота на децата, които се мъчат в дълбокия край и профучава покрай брат си отново и отново…

След пет минути дочу приближаващи се стъпки.

Сърцето на Сара Корд затупка в радостно предчувствие и изкатервайки се от своя въображаем басейн, тя отвори очи.

Какво място. Боже мой.

Бил Корд не можеше да се окопити от впечатлението, което му направи огромната канцелария на Уинтън Кресги.

— Лукс.

— Да, така е. — Кресги изглеждаше неловко.

Стаята вероятно беше една трета от цялата шерифска служба на Ню Лебънън. Корд си направи удоволствието да повърви по дебелия зелен мокет и се почуди защо върху него бяха поставени два шарени персийски килима.

— Това е най-голямото писалище, което съм виждал.

— Да, така е.

Корд седна в едно от креслата за посетители, което бе по-голямо и удобно от собствения му скъп фотьойл у дома. Опита се да го придвижи по-близо до бюрото, но то не помръдваше и се наложи да стане и да го дотътри със сила.

Кресги обясни:

— Било е кабинет на някакъв декан. Занимавал се с академични въпроси. Той се пенсионирал, а им трябваше някаква стая, където да ме сложат. Мисля, че им харесва да има чернокож мъж в този коридор. Когато човек тръгне насам от главното стълбище, ме вижда зад голямото ми бюро. Изглежда добре за колежа. Смятат, че съм важна клечка. Какво ли знаят. Значи са хванали хлапето.

— Хванаха го. Той бе приятел на сина ми.

— Аха. — Кресги навярно се чудеше дали да зададе въпроса колко близък приятел е бил, но нищо повече не каза.

— Уликите срещу него са доста силни. Той е малко завеяно момче, а баща му е още по-зле. — Корд осъзна, че е все още с шапка — тя се удряше във високата облегалка на креслото — и сега я свали, мятайки я като фризби върху седалката на другото кресло. Отвори куфарчето си. — Искам една услуга.

— Разбира се — каза с готовност Кресги.

Корд сложи найлонова торбичка пред Кресги. Вътре беше изгорялото късче от компютърна разпечатка.

— Какво е това?

— Парче от оная хартия, която намерихме зад…

— Не, имам предвид това. — Шефът на охраната посочи бялото картонче, прикрепено с червена връв към торбичката.

— Това ли? Едно от картончетата при веществените улики.

— Там е написано името ти.

— Това не е важно, Уинтън. Късчето…

— За процеса е, нали?

— Да. Така прокурорът може да проследи уликите чак до самото местопрестъпление.

— Ясно. Значи, ако има някакъв пропуск във веригата, защитата може да отхвърли вещественото доказателство?

— Точно така. — Тъй като Корд бе дошъл да иска услуга, той удовлетвори любопитството на Кресги, който внимателно изучаваше картончето. После Корд продължи: — Що се отнася до късчето хартия вътре, бих искал да разбера откъде идва. Хрумна ми идеята…

— Ти си се облегнал именно на това.

— … че е от колежа. Какво?

— Облегнал си се на подобно нещо.

— На какво?

Кресги му махна да се отдръпне. Корд се облегна назад и Кресги издърпа дебела пачка с компютърни разпечатки изпод купчина списания. Корд си бе подпрял ръцете върху тях.

— Това е разпечатка от счетоводния отдел на университета. Изпращат ги седмично на всеки отдел. Моята показва разходи по охраната, действителни и предвидени в бюджета, определянето на режийни. Ей такива неща.

— Знаеш ли от кой отдел е тази?

Кресги я погледна.

— Нямам представа.

— Има ли някакъв шанс да разбереш?

— Формално нямам достъп до архивите на счетоводството.

Корд попита невинно:

— А неформално?

— Ще видя какво мога да направя. — След пауза той попита: — Но ако са хванали момчето, какъв смисъл има?

Корд бавно махна някакво мъхче от обувката си и се забави достатъчно дълго, защото в този момент една хубавичка жена се втурна вътре с купчина писма, които Кресги трябваше да подпише. Шефът на охраната се изправи и с несръчна официалност запозна двама души, нямащи нищо общо, освен липсата на желание да се срещнат. Но Корд бе благодарен за чудноватата проява на учтивост — тя сякаш разсея Кресги от зададения въпрос и след като подписа документите, той не го подхвана повече при възобновяването на разговора.

9.

Тя го усещаше, че е наблизо, сякаш той кръжеше точно над тялото й подобно на топъл слънчев лъч.

Завъртя глава и се взря в поляната, в гората, високата трева.

Пак стъпки, шумолене на листа, чупене на клонки. (Значи: той не лети, не се материализира, не плува. Той върви. Това е добре.)

Сара се огледа за слънчевия отблясък при приближаването му, но не видя нищо, освен дървета, клони, листа, трева и сенки. Крачките се чуваха по-близо. Колебливи, несигурни. Тогава тя го видя — вървеше бавно към нея от гората, търсейки път сред гъсталака. Не изглеждаше съвсем като вълшебник, а по-скоро като голям човек, който шумно стъпва. (Това също е добре.)

— Тук съм. Тук! — Тя се изправи и започна да маха с ръка.

Той се спря, видя къде е и бавно смени посоката, разбутвайки клони встрани.

Тя вдигна пухкавото мече и хукна към него. Извика:

— Аз съм тук!

Яркозеленият листак встрани се разтвори и се появи полицаят, почиствайки праха и листата от униформата си.

— Том! — извика тя и сърцето й се сви.

— Ей, госпожице, как си дошла дотук, без да се омърляш? — Той махна листо от косата си и после смачка нещо на челото си. — Комар. — Огледа дланта си.

Оклюмала, Сара го зяпаше.

— Знаеш, че не трябваше да идваш толкова далече. Можеш да ми струпаш сума неприятности. Трябва да стоиш близо до къщата. Както и да е, стига толкова приказки. Майка ти иска веднага да отидеш при нея. Казва, че имаш час при лекарката.

— Не мога да дойда точно сега. — Тя хвърли поглед към гората. Той си тръгва! Ами да. Полицаят го уплаши.

— Е, не знам — търпеливо рече Том. — Майка ти ме помоли да те намеря.

— Не сега, моля те, а? Само още половин час? — Беше готова да се разплаче.

— Имаш много симпатично приятелче. Как се казва?

— Чътни.

— Хайде сега двамата с Чътни да отидете у дома, а после ти ще се върнеш тук с мене и аз ще те пазя, а? Какво ще кажеш?

Когато тя не отговори, полицаят рече:

— Майка ти ще ми се сърди, ако не те заведа още сега. Нали не искаш тя да ми се кара?

Това бе вярно. Ако тя не отидеше сега, ако пропуснеше часа при доктор Паркър, майка й щеше да се разфучи на полицая. Сара не можеше да понесе мисълта, че някой се ядосва заради нея. Хората те мразят, когато ги вбесиш и после ти се присмиват.

Тя се огледа наоколо още веднъж. Слънчевия човек си бе отишъл. Бе побягнал и сега бе далече.

— Защо изглеждаш толкова тъжна, малка госпожице?

— Не съм тъжна. — Сара закрачи през тревата. — Мини оттук. По-лесно е. — Тя го поведе през високата трева към ивицата земя край пасището и се насочи към къщата, сигурна, че тя и Слънчевия човек никога няма да се срещнат.

Специално за „Реджистър“: Един първокурсник от гимназията на Ню Лебънън е обвинен в убийствата на двете студентки от Одънския университет, съобщиха днес полицейски служители.

Петнайсетгодишният младеж, чиято самоличност се пази в тайна заради възрастта му, бе задържан от градски и окръжни полицаи в дома на неговите родители вчера следобед.

„Той напълно отговаря на характеристиката, по която работехме — заяви шерифът на Ню Лебънън Стив Рибън. — Той имаше колекция от непристойни фотографии и рисунки на момичета от гимназията. По всяка вероятност е планирал цяла серия от нападения.“

Шериф Рибън добави, че властите допускат възможността младежът да е замесен в миналогодишното убийство на друга студентка от Одън, Сузан Биаготи.

„Тогава — каза той, — изглеждаше, че момичето е убито при обир. Но при сегашния ни поглед върху нещата, това може да е било първото от тази серия убийства.“

Някои граждани посрещнаха новината за ареста с резервирано облекчение. „Разбира се, доволни сме, че е заловен — сподели домакиня от Ню Лебънън, която отказа да даде името си, — но изглежда има още доста въпроси. Сам ли е извършвал това? Могат ли децата ми спокойно вече да ходят на училище?“

Други не бяха толкова сдържани в своята реакция. „Отново можем да дишаме — каза един собственик на магазин, който също настоя да бъде анонимен. — Бизнесът ми съвсем замря през последните две седмици. Надявам се да го изпратят на електрическия стол.“

Според щатските закони един петнайсетгодишен може да бъде преследван съдебно за убийство като възрастен, но никой под осемнайсет години не може да бъде осъден на смърт. Ако съдебните заседатели намерят младежа за виновен в предумишлено убийство, присъдата му може да варира от трийсет и пет години до доживотен затвор и той би трябвало да излежи най-малко двайсет и пет години, преди да стане възможно да бъде пуснат условно на свобода.

Даян бе намерила карикатура за психиатри в едно списание и я изряза за доктор Паркър. Представляваше малка рибка, седнала на стол и хванала една книга. До нея лежеше огромна акула върху кушетка и малката рибка казваше на голямата: „О, не, съвсем нормално е да поискаш да изядеш своя психиатър“. Даян дълго разглеждаше карикатурата, без да я схване. Но изражението на акулата бе толкова комично, че тя избухна в смях.

Който не бе така силен като смеха на доктор Паркър, когато тя видя изрезката. Може би тази жена все пак наистина имаше чувство за хумор. Доктор Паркър забоде карикатурата горе на таблото си за съобщения. Даян почувства такъв възторг, сякаш й бяха връчили награда в училище.

Сара седеше в чакалнята. Доктор Паркър бе поискала да говори първо с Даян. Това разтревожи Даян, която се почуди каква ли лоша новина ще й бъде предадена. Но виждайки как лекарката се смее, тя почувства, че няма никаква криза. Докато доктор Паркър ровеше из бюрото си, Даян й каза за Бен Брек.

— Брек? Мисля, че съм чувала за него. Я да го потърсим. — Тя се завъртя на стола си и намери една огромна книга. Започна да я прелиства. — А, ето го. Той е на четирийсет и една години… Доста внушаващо. Завършил с блестящ успех Йейл, същото е и като магистър на хуманитарните науки, има докторат по психология. Докторат по педагогически науки в Чикаго. Преподавал е в редица престижни колежи. Понастоящем работи в Чикаго. Много публикации в специализирани списания. Сега гостува в Одън, така ли? Имате късмет.

— Значи би трябвало да го ангажирам?

— Евтино обучение от специалист. Бих казала, че просто няма място за избор.

— Вече му казах, че съм съгласна.

— Мисля, че ще видите поразително подобрение у Сара. — Лекарката погледна часовника си. — Това занятие ще бъде много кратко, госпожо Корд. Няколко минути с вас и няколко със Сара. Няма да ви взема пари за днес.

— Сигурно хороскопът ми за този месец гласи: „Ще срещнеш двама щедри психиатри“.

Чувството за хумор у доктор Паркър се бе изчерпало с карикатурата; тя игнорира шегата и отново се зарови малко раздразнено в чекмеджето на бюрото си. Накрая измъкна малка черна кутия. Тя каза:

— Отсега нататък ще виждате как Сара носи това все със себе си. Помолете съпруга и сина си да не го пипат. Не го докосвайте, не го слушайте, не я питайте за него. Освен ако първо самата тя каже нещо.

Даян зададе най-невинния въпрос, за който можа да се сети:

— Касетофон ли е?

— Точно така.

— За какво е?

— Смятам да възвърна самоуважението на Сара.

— Как?

Тя отвърна кратко:

— Сара ще пише книга.

Даян се усмихна неволно. После реши, че тази шега е проява на лош вкус и се намръщи. Доктор Паркър побутна касетофона, празна касета и книжка с инструкции към Даян, която ги прибра и ги вдигна безпомощно. Когато лекарката не добави нищо повече, Даян каза:

— Не се шегувате, нали?

— Да се шегувам ли? — Доктор Паркър имаше такъв вид, сякаш Даян бе направила нелепа забележка. — Госпожо Корд, струва ми се, отдавна сте разбрали, че аз рядко се шегувам.

Даян Корд смяташе, че съвършенството на детските пръстчета е доказателство за съществуването на Бога и тя си помисли за това, докато гледаше как дъщеря й държи касетофона, проучва го с известна подозрителност и го обръща в нежните си ръце. Даян разгъна опърпания наръчник и взе отново касетофона. Сложи го на малката масичка в дневната. В лявата си ръка държеше две батерийки и нова касета.

— Мисля, че сега трябва… — Тя се зачете в инструкцията.

— Дай аз — каза Сара.

Даян четеше.

— Ние трябва да…

— Дай на мен.

Клик, клик, клик.

— Готово.

Даян погледна надолу. Сара бе пуснала машинката и натискаше едновременно бутоните за пускане и запис, като казваше:

— Проба, проба.

— Как го направи? Прочете ли инструкцията?

Сара върна лентата и натисна друг бутон. Тенекиеният глас на Даян повтори: „… чете ли инструкцията?“.

— Е, мамо. Ами че то е лесно. — Тя погледна касетофона, а после вдигна очи към майка си. — Доктор Паркър иска да съчинявам истории и да ги слагам в моята книга.

— Така каза и на мен.

— Не знам за какво да пиша. Може би за Бъкстър фабриканта?

— Мисля, че доктор Паркър би искала да чуе тази история. Това е кучето, което станало президент, нали?

— Харесвам Бъкстър… — Сара сбърчи носле. — … но тази история вече съм я написала. Мога да напиша за госпожа Патица Патоковска… Не, не, не! Ще напиша история за госпожа Биволсън.

— Сара. Не се подигравай с имената на хората.

— Ще стане хубава история. — Сара пусна касетофона в своята раничка „Барби“.

На прага се появи Джейми. Ядеше сандвич и държеше чаша с мляко. От начина, по който погледна Сара, Даян разбра, че той иска да говори за нещо, но не пред сестра си. Той се обърна и отново отиде в кухнята. Тя чу вратата на хладилника да се отваря, докато Джейми вадеше каната с мляко.

Даян стана и отиде в кухнята. Взе пакет с пиле от фризера и го сложи върху книжни салфетки. Без да бърза, тя скъса опаковката. Джейми седна край масата и мълчаливо се взря в чашата си с мляко. После я изпи наведнъж. Изправи се, пак напълни чашата и се върна на стола си. Даян си помисли, колко странно, макар Сара да имаше езикови проблеми, разговорите с Джейми често бяха далеч по-трудни.

Тя попита:

— Имаш ли тренировка днес?

— Да. По-късно.

— Значи имаш вдигане на тежести?

— Не днес.

Тя не можа да измисли нищо повече, което да прави с пилето и реши да свари картофи, защото така ще има оправдание да стои по-дълго в кухнята, ако той поиска да я заговори. Започна да бели картофите. Тишината тежеше като олово.

Най-после тя рече:

— Ние знаем, че ти нямаш нищо общо с това, Джейми.

Прокурорът не бе представил момчето на предварителния съдебен състав, но твърдо предупреди семейство Корд, че Джейми ще трябва да даде показания при процеса на Филип. И че има вероятност да се появят нови улики, които да го замесят в делото.

Джейми пиеше млякото както пияница своя алкохол. Той стана и Даян се надяваше, че отива само до хладилника и няма да излезе от стаята. Той си наля още една чаша и пак седна. Попита:

— Татко претърсвал ли е стаята ми, или нещо подобно?

— Какво да е направил?

Когато той не повтори въпроса, тя рече:

— Баща ти не би направил това. Ако е имало нещо, което да го тревожи, той щеше да говори с теб.

— Аха. — Синът й седеше с наклонена глава и разглеждаше чашата.

Даян искаше да му каже колко много го обича, колко се гордеят с него, как случаят при езерото — каквото и да е станало там — е един от ония неясни неща в сложните семейни истории, които не засягат същността на тяхната любов. И все пак тя се страхуваше. Предполагаше, че ако го стори, думите ще втвърдят сърцето му като изваяните му мускули и той ще се отдръпне още повече от нея.

— Джейми…

Сара се появи на прага.

— Той е тук, мамо! Доктор Брек!

Даян погледна към всекидневната и видя паркирана кола на алеята.

— Добре, идвам след минутка.

Сара излезе и Даян каза на сина си:

— Баща ти те обича. — Тя се изправи и прекара ръка през косата му, усещайки как вратните му мускули се напрягат от това.

Той нищо не продума.

10.

Имаше арестуван заподозрян, но Том, розовобузестият полицай, все още съвестно си вършеше работата.

Никой още не го бе освободил от задълженията му. Освен това той съзнаваше, че някой бе успял да мине край него макар и веднъж, а и Сара бе офейкала в гората току под носа му; затова той не позволи на Бен Брек да пристъпи до входа, докато не получи съгласието на Кралицата.

Даян му кимна.

— Всичко е наред. — Тя се обърна към мъжа на пътеката: — Доктор Брек?

— Наричайте ме Бен, моля. — Той мина край полицая и влезе в къщата.

Брек беше над метър и осемдесет висок, с тъмна и непокорна леко прошарена коса. Четирийсет и една годишен, спомни си тя думите на доктор Паркър. В него имаше нещо момчешко — например гласът и лицето — и човек можеше да разбере как е изглеждал на дванайсет години. Имаше добра фигура, но беше бледен и това му придаваше малко слабоват вид. Очите му бяха тъмни. Носеше черни джинси, тъмносиня риза и спортно сако от туид. Имаше малки длани и почти изящни пръсти. Беше попрегърбен. В първия момент това отблъсна Даян, свикнала с военната стойка на мъжа си. Беше мигновена реакция, макар че тази антипатия премина и после й стана дори забавно. Той носеше очукано куфарче.

Даян го покани да седне на дивана. Той погледна през прозореца.

— Нещо не е наред ли?

— О, полицаят ли? Не, съпругът ми е детектив. Занимава се със случая, където ония момичета бяха убити.

— Студентките ли?

— Да. Шерифската служба понякога поставя полицай да наблюдава къщите на детективите.

Подскачайки, Сара слезе по стълбите и се спря при сводестата врата на дневната, стиснала розовата си раничка и втренчила поглед в Брек. Даян забеляза, че се е преоблякла и сега носеше любимата си яркосиня тениска, с морско конче отпред. Момичето отметна дълъг кичур коса от лицето си и нищо не каза.

— Сара, това е доктор Брек.

— Вие сте моят учител.

— Точно така. Радвам се да се запозная с теб, Сара — каза Брек.

За изненада на Даян момичето му подаде ръка.

Джейми бързо мина през дневната, облечен в шортите си за колоездене и горнище на анцуг.

— О, Джейми…

Той хвърли поглед към тримата в стаята и нищо не продума. Излезе през предната врата. Тя го видя как се метна на колелото и бързо завъртя педалите по алеята.

— Има тренировка по борба — обясни тя на Брек.

— Аха. — Брек се обърна към Сара. — Какво е това тук?

— Раницата ми.

— Какво има вътре?

— Барби. И Редфорд Т. Редфорд.

— Това е едно от нейните мечета. — Даян реши, че трябва да обясни.

— Остроумно име.

Сара заяви:

— Той е най-умният мечок на света. Вътре имам и касетофон.

— Касетофон ли? О, значи записваш какво говоря? Като шпионин?

— Не! — Сара се усмихна. — Аз пиша разкази.

— Разкази? — Очите на Брек се ококориха. — Никога не съм познавал човек, който да пише разкази.

— Доктор Паркър ме кара да пиша книга.

Брек каза:

— Аз пиша книги. Но моите са много скучни. Студентите ги използват в клас. Обзалагам се, че твоите са по-интересни от моите. Сара, защо не седнеш ей тук до мен?

Даян попита:

— Имате ли нужда от нещо?

— Солница.

— Моля?

— Всъщност ще бъде най-добре цял пакет.

— Сол.

— Ако обичате — рече Брек.

Даян отиде в кухнята и Брек се обърна към Сара.

— Как се пише „мечка“?

— М-Е-Ч-К-А.

— Много добре.

Сара засия.

— Ами „тигър“?

Тя затвори очи и се замисли. Поклати глава. После каза:

— Т-И-Г-А-Р. Не, Г-Ъ-Р.

— Точно така. Ами „носорог“?

Момичето стихна, настроението му спадна като спукан балон.

— Не знам. — Сара се начумери.

— „Носорог“ — рече Брек.

Даян се върна с пакета сол и почувства как настръхва — усети страха на Сара. Тя се разстрои, сега ще блокира и усилията ти ще са напразни, човече…

Брек отвори куфарчето си и измъкна лист черна хартия. Даян му подаде солта. Брек изсипа от нея голяма купчина върху листа и я разпръсна по равно. Майка и дъщеря го наблюдаваха — едната като омагьосана, другата скептично. Брек каза на Сара:

— Хайде да я изпишем заедно.

— Не знам как. — Тя втренчи поглед в солта.

Даян остана на прага, докато не видя нещо като кимване от Брек с молба да останат сами. Тя се оттегли в кухнята.

— Дай ми ръката си — каза Брек на момичето.

Сара неохотно я подаде. Той хвана показалеца й и с него нарисува едно „Н“ в солта.

— Чувстваш ли го? — попита той. — Чувстваш ли какво е „Н“?

Сара кимна.

Брек заглади солта.

— Пак го направи.

Сара се поколеба, после започна да изписва буквата. Беше несръчен опит, наподобяващ „П“.

— Нека да опитаме едно „О“.

— Това мога да го направя — рече тя и сама заглади солта.

Половин час те правеха солени буквички. Десетки „нос“-ове. Десетки „рог“-ове. Десетки от тези думи, свързани заедно, образуващи трета дума. Макар Сара да се мъчеше напрегнато да ги изпише вярно — и правеше това в повечето случаи — Брек като че ли не се интересуваше от нейните резултати. Не толкова като учител, а по-скоро като инструктор по скулптиране, Брек я подтикваше да чувства формата на буквите. Даян, притаила се зад вратата, надничаше през малък процеп откъм кухнята и наблюдаваше.

В края на занятието той даде на Сара книжка за копиране, съдържаща разказ, който Брек й прочете. Сара заяви, че това е „страхотен разказ“, макар да бе отгатнала края още по средата. Брек й даде инструкции как да копира абзаци. Той се изправи и остави Сара с книжката, касетофона и опърпания мечок.

— Ало? — извика Брек. — Госпожо Корд?

— Тук съм.

Той влезе в кухнята, където Даян току-що бе продължила отново да бели картофи.

— Вие сте изумителен — рече тя. После си призна: — Подслушвах.

— Това са известни похвати. Установяване на връзка с детето. Многосензорна стимулация. Работа с моторните му умения. Използване на наличните му таланти, за да се компенсират недостатъците.

— Като художник сте.

— Обичам работата си. Това е оптималното мотивиране за всяка аспирация.

Оптимално? Аспирация?

— Искате ли малко кафе?

— С удоволствие — каза той.

Тя наля две чаши и се разбъбри за градината си и за благотворителна разпродажба на домашни сладкиши от родители, която тя ръководеше. Даян Корд не знаеше защо се разприказва така несвързано. Както и Брек, който си седеше в кухнята, отпиваше от кафето и май му беше почти неловко. Той бе втренчил поглед навън към задния двор. Когато тя млъкна за малко, той каза:

— Харесват ми тези прозорци, оттук се вижда цялото поле. Имам такива еркерни прозорци в градската си къща.

— Къде е това?

— Чикаго. Южния район. Само че не виждам поля. Виждам езерото. — После добави: — Сара има добри предпоставки за напредък. Предполагам, доктор Паркър я кара да диктува разкази, за да си изгради самочувствие, нали?

— Така е.

— Тя има поразително въображение.

— Винаги си съчинява нещо. Понякога просто ме побърква. Не знам кое е реално и кое — фантазия.

— Дилема, която измъчва много от нас.

Дилема.

Последва дълго мълчание. Брек все още бе втренчил поглед, макар вече не към пасището. Сега проучваше очите на Даян.

— Работите ли? — попита той.

— Да. Току-що приключихте с един от моите босове. Имам още двама. Джейми — вие го видяхте — и съпруг. Всички те представляват доста тежка работа.

— Аха, синът ви. Колоездачът. Той има ли някакви проблеми с ученето?

— Не. Добър ученик, добър спортист.

— Това не е необичайно. Поредността на децата често пъти е важен фактор при дислексията. А съпругът ви е полицай, така ли?

— Детектив. Работи като вманиачен, толкова много отсъства от къщи. — Даян едва не изтърси: „И то за случай, от който е отстранен“. Но каза само: — При нас в Ню Лебънън не стават много убийства.

— От това, което съм чел, из града се е вдигнал доста шум.

— Ами да, с всички тия приказки за Лунния убиец, за култове и какви ли не глупости…

— Глупости ли са?

— Е, нали хванаха онова момче. Не би трябвало да ви го казвам, но това е причината Джейми да се държи малко мрачно. Този, когото обвиняват, беше негов приятел.

— Наистина ли? — Брек съчувствено сбърчи чело. — Горкото момче.

— Доста съм объркана. Не исках да говоря нищо пред Сара, но знаете ли защо полицаят стои там отвън? Някой бе оставил заплашителни писма.

— Какъв ужас.

— За да накара Бил да спре разследването.

— И значи смятат, че приятелят на сина ви е сторил това?

— Филип е един нещастник. С такива родители като неговите не се учудвам, че се оказа негодяй. Сигурна съм, че са го малтретирали. А и майка му пие. Но да заплашва дъщеря ми… това вече не мога да му го простя.

— Но щом са го арестували, тогава защо има охрана?

— Заради Бил. Между нас казано, той не е уверен, че момчето е виновно. Затова поиска полицаят да остане край къщата още няколко дни. Това не ме безпокои особено много. — Даян се поколеба. — Мисля, че аз не би трябвало… Искам да кажа, нещата, които ви говоря, са доста поверителни.

Брек кимна и Даян отново насочи разговора към работата на родителския комитет. След десетина минути Брек погледна часовника си и се изправи.

— Благодаря за кафето. Иска ми се още да остана — призна искрено той, — но трябва да подготвя една лекция.

Даян пое ръката му и без да иска, се вгледа в него — в небрежната му прическа, в клепачите, в устните, правейки си изводи за всяка част поотделно. По този начин избягна да направи извод за Брек като личност. Или като мъж.

Изведнъж й хрумна, че за първи път от години тя разговаря сериозно в кухнята си сама с мъж, с когото няма роднинска връзка. Тя попита:

— Значи следващия вторник, нали?

— Ще го очаквам с нетърпение. — Брек добави: — Беше ми приятно да разговарям с вас. Мисля, че установихме добър контакт.

— Това важно ли е?

— Разбира се. — Брек отново пое ръката й. Задържа я, притискайки я здраво, докато казваше: — Не можете да си представите колко важна е връзката между учител и родител.

РАПОРТ

За: Архива

От: Г-н Денис Б. Бран

Дата: 8 май.

Относно: Обвинението срещу Халпърн, малолетен.

Тук са приложени съществени части от записа на моя разговор с подсъдимия Филип Халпърн, състоял се днес в шерифската служба на Ню Лебънън, след обсъждането на гаранция, определена в размер от 1 милион долара и която не бе изпратена. Предварителният съдебен състав на окръг Харисън привлича под отговорност Филип за: предумишлено убийство, изнасилване и содомия във връзка със смъртта на Дженифър Гебън и предумишлено убийство на Емили Роситър.

Резултатите от изследванията на ДНК посочват, че спермата, намерена във и върху жертвата Гебън е на Филип (вж. Приложение А).

Д. Б. Бран: Филип, искам да поговорим с теб за случилото се край езерото. Всичко, което ми кажеш, дори ако ми кажеш, че си направил това, за което те обвиняват, ще си остане само между нас двамата. Съдът никога няма да го научи.

Филип Халпърн: Да, сър.

Д. Б. Б.: Разкажи ми какво се случи в онази нощ, в четвъртък, на 20 април.

Ф. Х.: Бях с Джейми…

Д. Б. Б.: Това Джейми Корд ли е?

Ф. Х.: Да, и всъщност ловяхме риба, само че нищо не кълвеше, затова си помислихме, може да има червеи близо до повърхността, защото през деня беше валяло дъжд и решихме да си изровим малко и тръгнахме покрай бента. Беше около десет часа. Ние с Джейми си вървяхме и гледахме в земята и видяхме там онова бяло нещо и си помислихме какво ли е това, мислех, че е една от ония, нали знаете, от ония кукли, дето понякога ги предлагат на последните страници по списанията…

Д. Б. Б.: Кукли ли?

Ф. Х.: Ами дето се надуват и нали разбирате, правят се разни работи с тях.

Д. Б. Б.: Надуваеми кукли.

Ф. Х.: Да. И така аз казвам: „Я да погледнем“, и отиваме там, ама не е кукла, а онова момиче и то лежи там и изглежда мъртво.

Д. Б. Б.: Къде беше тя?

Ф. Х.: До камиона. До стария форд.

Д. Б. Б.: В какво положение беше?

Ф. Х.: Легнала по гръб. Нали това не се подслушва? Искам да кажа, тука има ли микрофон или нещо подобно?

Д. Б. Б.: Не, няма. Можеш спокойно да говориш с мен.

Ф. Х.: Тя лежеше в калта по гръб. Ръката й беше вдигната над лицето и пръстите й бяха свити. Беше си доста странно. Ние с Джейми отидохме при нея и си помислихме, че е заспала, но след туй реших, че може да е мъртва и отначало не исках да я пипам и ние само стоим и я гледаме, а после се споглеждаме и си викаме, ами сега, какво да правим? И нищо не можем да измислим. Накрая се навеждам и опипвам шията й, както правят по телевизията, за да видят дали има пулс и нищо не усещам, а после аз…

Д. Б. Б.: Говори.

Ф. Х.: После продължавам да я опипвам. И Джейми се навежда и докосва крака й, но тя не е твърда, нали разбирате, не е вкочанена. Аз…

Д. Б. Б.: Продължавай.

Ф. Х.: Пипам, нали разбирате, циците й. После вдигам нагоре полата й, а Джейми вика: „Братче, това е вече прекалено“. После казва: „Сериозно ти говоря, трябва да повикаме някого. Хайде да повикаме баща ми“. Но аз все още я опипвам. Не мога да се сдържам. Срязвам бельото й с ножа.

Д. Б. Б.: С твоя нарянски нож ли?

Ф. Х.: Аха. Срязах бельото й и Джейми я пипаше, нали разбирате, там отдолу. Пъхна си пръста вътре на два пъти… После аз, нали разбирате, ами, направих го. Не можах да се сдържа.

Д. Б. Б.: Имал си сношение с трупа?

Ф. Х.: Да, така мисля.

Д. Б. Б.: Еякулира ли?

Ф. Х.: Ъ-ъ, да.

Д. Б. Б.: Имал ли си вагинално и анално сношение с нея? Разбираш какво имам предвид, нали?

Ф. Х.: (не се чува)

Д.Б. Б.: Какво каза?

Ф. Х.: Не бях сигурен как, нали разбирате, се получи отначало.

Д. Б. Б.: Какво стана после?

Ф. Х.: Май тъкмо бях свършил. Попитах Джейми дали иска. Но той не искаше. Беше съвсем откачил. Затова се прибрахме вкъщи.

Д. Б. Б.: Докосвал ли си я по някакъв начин след това?

Ф. Х.: О, да. Тя не изглеждаше добре легнала там. Затова я нагласих да изглежда по-добре. Издърпах роклята й надолу и скръстих ръцете й.

Д. Б. Б.: Защо го направи?

Ф. Х.: Ами, видях в оня филм, „Изгубеното измерение“ — наистина страшно хубав филм — как героят съживява отново оная принцеса. Хононите я бяха убили. Те са много зли. А Датхар я нагласи по тоя начин.

Д. Б. Б.: Смяташе ли, че ще я съживиш?

Ф. Х.: Не знам.

Д. Б. Б.: Виждал ли си това момиче преди? Когато е била жива?

Ф. Х.: Не.

Д. Б. Б.: Би ли ми казал какви бяха ония снимки на момичета в твоя шкаф? И рисунките?

Ф. Х.: Ами, това беше нещо като игра, която измислихме двамата с Джейми. Идеята беше от филма…

Д. Б. Б.: „Изгубеното измерение“ ли?

Ф. Х.: Да. И искахме от това да направим компютърна игра, която да продадем, но не знаем много добре програмиране, затова измислихме тази игра върху дъска. Използвахме някои момичета от училище като героини. Изрязахме снимките им от училищния албум.

Д. Б. Б.: Това нещо като религия ли беше, или култ?

Ф. Х.: Не, сър. Беше просто игра. Смятахме да я продадем на Паркър Брадърс или Милтън Брадли. Исках да спечеля много пари, да си купя собствена къща и да се махна.

Д. Б. Б.: Видяхте ли някой друг около езерото в онзи вторник?

Ф. Х.: Видяхме няколко души да ловят риба, но това беше по здрач.

Д. Б. Б.: Имаш ли някаква представа кой я е убил?

Ф. Х.: Не.

Д. Б. Б.: Познаваш ли това фотокопие?

Ф. Х.: Това е моя нож.

Д. Б. Б.: Сигурен ли си, че е твоя? Или само ти изглежда като оня, който имаш?

Ф. Х.: Не знам. Прилича на моя.

Д. Б. Б.: Не притежаваш ли вече оня нож?

Ф. Х.: Загубих го. Мисля, че съм го изпуснал край езерото.

Д. Б. Б.: Филип, познавал ли си някоя Сузан Биаготи?

Ф. Х.: Кой?

Д. Б. Б.: Студентка в Одънския университет.

Ф. Х.: Не я познавам. Никога не съм я чувал.

Д. Б. Б.: Била е убита миналата година.

Ф. Х.: Нищо не знам за това. Наистина, господин Бран.

Д. Б. Б.: Ти си се върнал на езерото на двайсет и осми, нали? В нощта на двайсет и осми?

Ф. Х.: Не. Джейми ли ви каза това?

Д. Б. Б.: Никой не ми е казал. Прокурорът смята, че си бил там.

Ф. Х.: Е, не съм бил.

Д. Б. Б.: Полицаите откриха следи от ботуши близо до мястото, където бе убито момичето Роситър. Те май отговарят на ботушите, които държиш във вашия гараж.

Ф. Х.: Ами… (дълга пауза) Мисля, че някой нарочно ги е оставил там.

Д. Б. Б.: Филип, аз съм на твоя страна. Трябва да си откровен с мен. Знам, че си уплашен, а и много неща ти се струпаха. Но трябва да ми кажеш истината.

Ф. Х.: Не знам какво е станало.

Д. Б. Б.: Заплашвал ли си детектив Корд или неговото семейство?

Ф. Х.: Не. Никога не съм го правил. Кой е рекъл такова нещо?

Д. Б. Б.: Успокой се, Филип. Можеш ли да ми кажеш нещо, което би доказало, че ти не си убил момичето Роситър?

Ф. Х.: Не зная.

Деканът говореше по телефона, когато той отвори вратата. Тя погледна Уинтън Кресги, давайки му знак да влезе и после затвори телефона.

— Искали сте да ме видите? — попита той.

Деканът стана и прекоси кабинета си. Тук бе доста по-луксозно, отколкото при Кресги, но това не му правеше впечатление. Твърде много дърворезба, керамични вази и огромни портрети от деветнадесети век. Тя затвори вратата и се върна на мястото си.

Кресги бе уморен и също седна.

— Уинтън — започна тя, — бих искала да поговоря с теб за произшествията.

— Произшествия ли?

— Смъртта на момичетата.

— Ясно. Разбира се.

— Споменах, че за колежа е важно да не се замесваме твърде много. Не можеш да си представиш колко е спаднал броят на студентите заради разследването на детектив Корд. Няколко от нашите заемодатели открито са заявили на професор Сейлс, че няма да ни рефинансират, защото са чули за лесбийски оргии из общежитията. Слава богу, хванаха оня младеж.

— Сигурен съм, че Бил нищо не е говорил за оргии.

— Е, това всъщност е само предисловието, Уинтън — рече деканът. — Причината да те повикам тук е, че за съжаление ще трябва да те освободим.

— Да ме освободите?

— Получих отчет от финансовия отдел. Ти ли си подписал пускането на някаква обява в „Реджистър“?

Обява. Обявата, която Бил Корд не можеше да заплати.

— Точно така, аз го направих.

— Нямаш право да одобряваш разходи, несвързани с охраната.

— Бих казал, че това бе до голяма степен разход по охраната. Беше с цел да се открие убиеца на две наши студентки.

— Уинтън, ти си направил непозволени разходи. Равносилно е на злоупотреба.

— Това е клевета, декан — каза Уинтън Кресги, който притежаваше повече юридическа, отколкото ловна литература.

— Това е сериозно нарушение на разпоредбите. От „Личен състав“ ще ти се обадят за обезщетението, което е изключително щедро, имайки предвид обстоятелствата.

Тя не продума нищо повече. Напрегнато зачака яростната му атака.

Кресги я остави да се поизмъчи с кошмарните видения на евентуални правни претенции, а после спокойно каза:

— От днес ли влиза в сила?

— Да, Уинтън. И съжалявам.

— Е, декан, надявам се, че това е единственото, за което ще съжалявате — загадъчно рече той и излезе от кабинета.

11.

Чънк.

Легнал на долното легло, вдигнал поглед към лазерните спирали над главата си, той чу звука.

Филип Халпърн замижа и усети рязко присвиване в корема си. Веднага позна този шум. Затръшването на вратата на семейния шевролет комби. Дланите му се изпотиха. Пръстите му започнаха да треперят. Той се изправи и погледна през дебелите решетки и тънко стъкло, за да види това, което вече бе отгатнал: майка му идваше на посещение. Беше я очаквал…

Не, не, не!

О, боже. Той я бе намерил, найлоновата торбичка с портмонето на мъртвото момиче вътре! Баща му, на не повече от четирийсет фута, стиснал торбичката, която Филип бе заровил под задната веранда.

Момчето втренчи поглед в баща си, докато той говореше с шериф Рибън. Лицата и на двамата бяха мрачни. Рибън посочи назад към килията. Баща му дълго се взираше, сякаш се чудеше дали трябва да посети сина си. После двамата се обърнаха и тръгнаха нагоре по улицата, отдалечавайки се от затвора.

Тези двама мъже изглеждаха като най-обикновени стари приятели в Ню Лебънън, седнали в зеленото сепаре в дрогерията. Бяха свели едрите си рамене над големи бели чаши с кафе. Бяха от този тип мъже, които веднага биха скокнали на крака, чувайки встъпителните акорди на националния химн. От тези, които, щом купят карбуратор в девет часа в събота сутрин, до десет и половина вече ще са го монтирали. От тези, които биха обсъждали цената на горивото и най-подходящата стръв, за да закълве костурът.

Точно сега тези двама мъже разговаряха за убийство.

— Мойто момче си има доста проблеми — каза Крет Халпърн. — Доста по-тежък е, отколкото трябва. Туй е отпусната, женствена тежест. Не знам отде я има. Майка му е пияница, нали я знаеш. Може туй да е объркало неговите хромови зони.

Стив Рибън кимаше и непрекъснато разбъркваше кафето, което хич не му се пиеше. Той слушаше. Беше доста неприятно.

— Ами я виж например ония снимки. — Халпърн шепнеше, сякаш признаваше неща, които никога през живота си не бе произнасял гласно. — Снимките, дето ги намериха ваште момчета. По някой път ги намирах тия списания с момичета. Не като „Плейбой“. Бяха си просто мръснишки. Снимки на хора, дето се шибат. Не знам отде ги е набарал. Хвана ме шубе да не е от някой по-голям. Някой мъж. Фил си е малко като женчо, нали това казвам.

— Халпърн се усмихна, загледан в една бутилка, докато преминаваше към втората голяма трагедия в своя живот.

— Ама снимките не бяха педерастки.

Рибън попита:

— Какво точно целиш, Крет?

— Той не е момче, дето ще нарани някого. Не искам да влиза в затвора.

— Нали ти ни показа гащетата. И че се е опитал да ги изгори.

— Тогава се бях вбесил. Искаше ми се да го пребия. Сега се чувствам другояче.

— Защо говориш с мен? Наел си Денис Бран.

— Не мога да се оправям с адвокати. Бран не ми се понрави, както и аз на него.

— Нещата не изглеждат добре за Филип, Крет.

— Той не е лош. Просто не му върви. Знаеш ли какво ще стане с него, ако отиде в затвора? — Халпърн хвърли поглед към Рибън, който въпреки че мълчеше, знаеше точно какво ще се случи с Филип в щатския затвор в Уоруик и вероятно още в първия му ден там.

Халпърн рече:

— Не мога да кажа, че го обичам туй момче. Отдавна престанах да се опитвам. Но аз… просто не знам.

— Бран е доста печен. Той ще се справи добре.

— Я виж какво намерих. — Халпърн вдигна окъсаната и мръсна найлонова торбичка и я сложи на масичката. Парченца кал и пуканки се посипаха върху разлети капки кафе на пластмасовата повърхност. — Намерих туй нещо на едно място, дето Филип си играеше. Като скривалище. Беше под задната веранда.

Рибън отвори торбичката. Вътре имаше портмоне, цялото изкаляно. Той го изсипа на масата. Погледна Халпърн и дрезгаво прошепна:

— Това не е ли на едно от момичетата? По дяволите, защо ми го даваш? Това със сигурност ще го осъди, Крет.

— Не, не. — Халпърн поклати глава. — Има нещо, дето трябва да го видиш.

Двамата стояха пред едноетажната жълта сграда в Хигинс, надвесени над лист от компютърна разпечатка.

— Виж какво, трябва да решим какво да правим с това — рече Стив Рибън. — Дявол да го вземе, това е истински обрат.

Чарли Махони върна листчето на Рибън, а после вдигна прозрачната найлонова торбичка с прикрепен етикет към нея. Прочете написаното на ръка писмо, което беше вътре.

Рибън размаха разпечатката така, сякаш сушеше мастилото по нея.

— Тук пише, че шансът е петдесет процента. Струва ми се, не можем да пренебрегнем това.

— И аз мисля така. Кой е той? Какви препоръки има?

— Специалист графолог. Работи на щатска длъжност. Допустимо е, Чарли. Когато Бран се докопа до това, отново заставаме в изходна позиция и ще стане адски напечено за всички нас.

— За всички нас — бавно повтори Махони. Той погледна Рибън с усмивка, която подсказваше:_ Защо го направи, тъп селяндур._

Рибън продължаваше:

— Щом случаят стане пак обществено достояние, ще почнат приказки за Джени и нейната приятелка. И за колежа. Искам да кажа, това ще види сметката и на двама ни. — Той стрелна с поглед листа.

Махони рече:

— Обзалагам се, че бащата го е написал, за да отърве момчето.

— Не, не и бащата. Не го познаваш. Той не би помогнал на момчето по тоя начин. Но пък самият хлапак може да го е написал и да го е скрил, знаейки, че ще го открием.

— Дори да не е истинско, трябва да го дадем на Бран. Така е по закон. — Махони размаха дебел пръст срещу Рибън. — Каквото щеш разправяй, но ти ръководеше разследването цели две седмици, преди да дойдат от окръга и това всеки го знае. Затънал си здравата, както и всички ние… — Той проточи напевно последните думи.

Рибън отбягваше безмилостния му поглед.

— Това не отхвърля обвинението срещу момчето за убийството на момичето Гебън.

— По дяволите, Рибън, ти толкова си раздухал тоя ритуален боклук за убийствата още от самото начало. Ако хлапакът не е убил второто момиче, тогава къде отива цялата ти теория?

Рибън каза:

— Ти видя хлапака. Видя всички ония списания, снимки, порнографията, ритуалните джунджурии, ножа. Виновен ли е, или не?

Махони сви рамене.

— Вероятно.

— Ами ако се опитаме да изтръгнем признание от него? — рече Рибън и за облекчение на Махони избърса слюнката, насъбрала се в ъгълчето на устните си.

— Признание. Хм.

— Можеш ли да го направиш? — попита Рибън. — Изкопчвал ли си признания преди?

Махони изсумтя.

— Имам чувството, че в това си добър, в изкопчването на признания.

— Да — рече Махони, изпитвайки едновременно задоволство от тази четка и презрение към Рибън, че прибягва към такова средство.

— Точно сега той е в арестантското помещение.

Махони погледна часовника си.

Рибън каза:

— Мисля, че колкото по-скоро, толкова по-добре, нали?

— А другите полицаи?

— Мога да уредя да останеш насаме с него.

— Сега ли?

— Ще бъдете съвсем сами.

Той нямаше лазерна пушка от петдесет хиляди джаула.

Не разполагаше дори с бащината си „Ругер 22“.

Но Филип Халпърн все пак имаше едно оръжие.

Той смъкна чаршафа от арестантското легло. Със зъби направи четири прореза в евтиния плат. Накъса чаршафа на ивици и ги навърза една за друга. Избута масата точно в средата на килията и с мъка успя да се покатери върху нея. Хвана металния абажур на лампата. Отгоре му се посипа прах. Той се закашля от него, задавяйки се и премигвайки. Подуши острата миризма на собствената си пот, примесена с боровия аромат на дезинфектант.

Филип уви чаршафа-въже около врата си и после го завърза за електрическия шнур.

Вдигна поглед нагоре. „Икономично осветление. Регистрирана марка. 60 вата. Произведено в САЩ.“ Близостта на евтината крушка замъгли зрението му. Мислите избледняха, насъбралият се прах и останките от умрели буболечки по металния абажур започнаха да чезнат. Райска светлина заля стаята. Филип Халпърн смъкна ръцете си.

Те чуха стона на момчето.

Ланс Милър наостри ухо и рече:

— Май не се чувства добре. Може би трябва да му занесем нещо.

— Готово — отвърна полицаят от окръжната служба. — Какво ще кажеш за едно леденостудено момиче?

Ланс Милър вдигна поглед от „Ю Ес Ей Тудей“.

— Вече е имал две такива. — Той продължи да си чете статията.

— Дали може да се хване нещо венерическо от труп? — размишляваше полицаят.

— Ама че гадост — рече Ланс Милър.

Последва нов стон, силен и зловещ.

— Не трябва ли да го проверим как е?

— Видя ли снимките на циците на сестра му? — попита Милър.

— Не успях.

— Той се опита да ги изгори.

— Циците й?

— Не, снимките — каза Милър.

— Какво представляваха?

— В едър план, нали разбираш. Моментални.

— Не, циците — рече полицаят.

— Не много големи. Снимките бяха тъмни. Не е използвал светкавица.

Отново чуха стенанието и се спогледаха.

— Тоя там си търси белята — рече полицаят.

— Ами ако наистина му е лошо?

— Не знам. Я иди сега да надникнеш. След това аз ще отида.

— Ако е повърнал, няма да му чистя.

— Ще хвърляме чоп.

Ланс Милър се отправи към арестантското помещение, затвори вратата и продължи по коридора към килията на Филип.

Там видя следното: момчето, навързания чаршаф, масата.

— О, по дяволите. По дяволите. — Той припряно пъхна ключа и рязко отвори вратата на килията, скочи върху масата и протегна ръце към раменете на момчето.

И в този момент Филип започна да пада.

Зад него се повлече ивицата от чаршаф, която той не бе завързал нито за лампата, нито за каквото и да е. Тя се развя зад него като шлейф на наметало от „Измерението“. Той простреля с тайното си оръжие Милър — не с петдесет хиляди джаула, не с лазер, не с камшика на хононите, а със своите стотина килограма тегло. Полицаят, мъчейки се да запази равновесие, се подхлъзна на бетонния под и падна по гръб. Филип продължи да се смъква и се приземи точно върху него. Чу се страхотен удар. Ланс Милър изохка и после загуби съзнание.

Филип сграбчи ключовете на Милър и неговия „Смит & Уесън“ и излезе от килията. Отключи задната врата на арестантското отделение, после се промъкна към кметството и излезе оттам през задния вход. Щом изскочи навън, той с всички сили хукна колкото се може по-далеч от сградата и от центъра на града. Дробовете му с мъка поемаха въздух. И докато болката в гърдите нарастваше, изведнъж му хрумна една мисъл — беше благодарен и дори въодушевен затова, че е бил в затвора и е пропуснал мъчението от бягането на дълго разстояние в часа по физическо. Сега той бе привел ниско глава и бягаше по-бързо отколкото когато и да е в училище. По-бързо от всякога в своя живот. Филип бягаше, бягаше, бягаше.

Я! Какво става тук?

Бил Корд се спря пред арестантското помещение, виждайки един полицай, застанал на колене, как се надвесва над друг — та това бе Ланс Милър — и го целува.

Почакай. Не.

Какво става тук?

Това бе даване на първа помощ. Ланс Милър, пребледнял и запотен, се мяташе на пода. Той движеше ръце така, сякаш махаше на спасителен хеликоптер да се приземи и риташе с крака, шепнейки между шумните целувки на полицая: „Махай се, махай се!“. Полицаят стискаше носа му и после вдъхваше въздух в дробовете му.

Корд каза:

— Мисля, че той няма нужда от това.

— Всичко е наред. Правил съм го и преди — рече спасяващият полицай и после с две ръце притисна гръдния кош на Милър.

Корд ясно чу изпукването на счупено ребро.

— Махай се от мен — измънка Милър и припадна.

— Не ми изглежда да е сърдечен удар — каза Корд.

— Гледай какво сторих — рече умърлушено спасителят и се изправи.

Корд приклекна и провери пулса на Милър.

— Струва ми се, че не е много пострадал. Защо не повикаш линейка?

— Да, ей сегичка. Хлапакът избяга. — Той се втурна към телефона.

— Какво?

— Кой номер трябва да набера? Девет едно едно ли?

— Как така е избягал?

Стиснал слушалката, полицаят избъбри:

— Избяга оттука преди пет минути. Ало, трябва ни линейка в шерифската служба. Има пострадал полицай. Дадох му първа помощ, но не му подейства.

Корд се затича през арестантското отделение до задния вход на кметството, чиято врата бе широко отворена към окъпания в слънце паркинг. По дяволите! Нямаше и следа от избягалото момче. Той се върна в канцеларията точно когато се чу виенето на сирената.

Корд накара диспечера да повика Евънс и после хвана телефона да се обади на Рибън вкъщи.

— О, Ети, можеш ли да го изпратиш тук колкото се може по-скоро? Имаме едно бягство… Да? Къде? За риба ли? По дяволите!

Джим Слоукъм се втурна през отворената врата покрай полицая от окръжното, който напрегнато очакваше линейката.

— Какво става, Бил? Току-що чух, че повикаха линейка.

— Момчето Халпърн е изчезнало.

— Изчезнало ли? Какво искаш…

— Искам да кажа, че е избягало. Ударило е лошо Ланс.

— Хайде де. — Слоукъм се ухили. — Просто да не го очакваш от такова дебело момче. — Къде е Стив?

— В събота следобед? Къде смяташ, че е? В новия си страхотен джип… Има ли в него телефон?

— Не — каза Слоукъм. — Канеше се да си сложи стария радиопредавател, но не успя.

Корд рече:

— Съобщи описанието му, но нека действат внимателно при залавянето му.

— Мога да им кажа, но това не означава, че ще го изпълнят. — Слоукъм се запъти към диспечерския пункт.

Влезе лекарският екип с ниска носилка на колела. Внимателно огледаха тялото на Ланс Милър. Сложиха му инжекция и после го закараха в линейката. Той отново се бе свестил и сипеше цветисти ругатни, докато затваряха вратата.

След двайсет минути пристигна Евънс, а Махони дойде пет минути след него.

— Чудесно, значи си имаме избягал убиец? — рече Махони, щом чу новината.

— О, май съм пропуснал съдебния процес — обади се високо Корд.

Махони обърна очи нагоре към тавана.

Слоукъм реши да се намеси:

— Сега имаме вече някакво доказателство. Искам да кажа, защо той ще бяга, ако не го е извършил?

Корд го погледна така, сякаш го бяха попитали откъде идват бебетата.

Евънс рече:

— По-добре да съобщим на щатската полиция, че сме изпуснали арестант.

— Може би трябва да споменете — обади се чупещият ребра полицай, — че той е въоръжен.

Настъпи пълна тишина. Всички се обърнаха към него.

Полицаят се изчерви и после продължи:

— Забравих да ви кажа, нали Ланс беше паднал и всичко останало. У него е пистолетът на Ланс. Помислих, че е взел и пълнителите, но те бяха паднали под леглото. Само пистолетът е у него. Успокоих се, като намерих другите патрони.

Корд каза:

— Никой не бива да влиза в килиите с оръжие! Той не го ли остави в шкафа?

— Сигурно е забравил.

— Боже мой — прошепна Корд. — Включи сирената — нареди той на Слоукъм. — Предай съобщение в окръжната и щатската служба. Въоръжен и емоционално неуравновесен. Кажи им, че е уплашен, но че не иска никого да нарани.

Махони се обади:

— Държиш се така, сякаш ръководиш нещата тук, детективе. Доколкото си спомням, ти беше временно отстранен.

Останалите погледнаха напрегнато Корд, очаквайки го да избухне. Но той дори не бе чул тия думи. В момента той беше на съвсем друго място, вече тичаше задъхано сред храсталаци и дървета, право към Филип Халпърн.

— Момчето е на петнайсет години. Значи няма шофьорска книжка. Вероятно ще се опита да избяга от района пеша. Как би го направил?

Слоукъм рече:

— Не знам. Мисля, че тука никога не сме имали случай на бягство.

Евънс предложи:

— Ами ако опита да вземе автобус от Фредериксбърг?

— Може би — бавно каза Корд. — А какво мислите за парка?

Слоукъм рече:

— Дявол да го вземе, разбира се. Ще го отведе точно до реката и се обзалагам, че той смята да открадне някое кану или лодка и да се отправи на юг.

Вратата се отвори и влезе окръжният шериф Хамърбек Елисън. Беше едър и набит мъж, но лицето му бе с остри и фини черти и имаше малки ходила и тънки глезени.

— Току-що чух съобщението. Значи момчето е избягало?

— Така е. — Евънс се изправи и взе шапката си. — И има пистолет. Ние с тебе трябва да минем откъм парка. Съгласен ли си, Бил? — попита Евънс.

Гласът му бе рязък; той хвърляше ръкавица на всеки, който би оспорил възвръщането на ръководството на Корд. Бог да те благослови за това, Т. Т.

Корд кимна и каза на Слоукъм:

— Джим, защо не тръгнеш по шосе 302. За всеки случай, той може да опита автостоп. Аз ще поема по 117 надолу към реката да видя дали няма да го открия там.

Слоукъм погледна Евънс, който каза:

— Изпълнявай, Джим.

После Корд се обърна към Махони:

— Чарли, ти навярно трябва да провериш около центъра. Той може да се опита да ни надхитри и да се скрие някъде наоколо, докато се стъмни.

Махони неохотно отвърна:

— Не мисля, че е чак толкова хитър. Но идеята не е лоша.

Те всички веднага се отправиха към паркинга. Слоукъм се качи в колата си и бързо потегли. Елисън и Евънс също изчезнаха сред облак от прах и дим. Корд се позабави. Той запали двигателя и без да бърза, напусна паркинга.

Той обаче не взе завоя вдясно, който би го отвел направо при шосе 117. Зави наляво и рязко натисна газта.

Чрез силата на мъдростта ви,

чрез силата на вашта мощ,

водете ме, о, вий, Закрилници,

към Изгубеното измерение,

от тъмнина към светлина.

Филип се спира да помирише полицейския пистолет. Мирише на смазка, пластмаса и метал, загрети до 37 градуса от обилната плът по корема му. Пистолетът е малък, но много тежък.

Системите са заредени. Лазерните торпили са готови за изстрелване…

Филип е в гората, с която граничи къщата на родителите му. Заобиколен от тънки борове, горещите стъбла на диви слънчогледи и високи треви. През пролука между дърветата той вижда шевролета. Вижда края на тръбата, която подпира скарата на семейното комби, разбита преди две години, когато майка му се преобърна край шосето. Вижда огнището на двора. Вижда задната веранда, чиято врата е широко отворена — оставена така от баща му след откриването на портмонето. Филип вижда зелено боядисаната разкривена барака в задния двор. Под една от стрехите на бараката има огромно и отвратително гнездо на оси, което от известно време измъчва въображението му, подобно на дебела гнойна пъпка. След като убие баща си и след като убие Джано, хононския предател, той ще изстреля останалите патрони в гнездото на осите.

Целта се следи автоматично с радар, сега навлизаме в смяната на Измерението…

Не, спомня си Филип, той няма да изстреля всички куршуми в гнездото. Той ще запази един.

Филип излиза от гората и тръгва към къщата.

Упование. В Изгубеното измерение. От тъмнина към светлина.

12.

— Това, което правиш, едва ли ще ти помогне много — рече Крет Халпърн.

Жена му го погледна с любопитство — сякаш не бе проговорил, а просто си стоеше изправен пред нея, движейки безмълвно устни. Сякаш думите само жужаха край главата й подобно на пчели от стар анимационен филм.

И двамата се изненадаха от забележката. От години той не бе споменавал нищо за пиенето й. Жена му изля съдържанието от тежката чаша в гърлото си и го преглътна.

Наля си нова чаша и върна пластмасовата кана в хладилника, в който се мъдреха резенчета сирене, полупразна кутия с филии хляб за печене, пакет посивяло мляно говеждо, половин литър мляко. Тя се облегна на стената. Халпърн взе отвертката, с която обикновено открехваше един заяждащ прозорец. Той заби острието в цепката и натисна като с лост нагоре, строшавайки дървото на перваза. Прозорецът изобщо не помръдна.

— По дяволите.

Жена му си пиеше питието и през прозорците, чиито пердета бяха с щампирани индиански колибки, гледаше към разцъфнал люляков храст навън.

Халпърн все не можеше да проумее защо тя изглежда така добре. Сутрин бе малко подпухнала в лицето, а вечер с безжизнен поглед в очите за всеки, който би си направил труда да надникне в тях. Но това бе единствената особеност. Миналото лято един от приятелите на Филип се бе опитал да я сваля. Едно момченце от училището! Халпърн признаваше, че тя има страхотна мутричка. Как успяваше да гаврътва чашите с уиски по-бързо от всички мъже в кръчмата и въпреки това лицето й оставаше свежо, а косата й с хубава прическа? Ноктите й винаги лакирани, а краката — избръснати?

— Нашият син — рече тя, сякаш го съобщаваше — е в затвора.

— Той не го е сторил. Утре ще го пуснат.

— О, хайде. Направил е ония неща с нея… — Дори гласът й не звучеше пиянски. Той се запита дали просто не е свикнал с него. Опита се да си припомни какъв бе гласът й, когато се запозна с нея и започна редовно да навестява ресторанта „Ню Лебънън Ин“, където тя работеше като сервитьорка. Не успя да си спомни. Това много го натъжи.

Жена му каза, обърната към рекламен стенен календар:

— Не мога да се обадя на майка си. Как да й се обадя? Толкова ще се срамувам.

— Направил е наистина някои работи на онова момиче и има нужда от един хубав бой, което и ще сторя. Но никого не е убивал. Кълна се. Сега просто трябва да намерим някой да ни помогне.

— О, разбира се. Но как?

— Сигурно има нещо като помощ от държавата. Да говорим с… ами не знам. С някого.

— А, така ли? Наистина. Може би ако беше спечелил някакви пари. — Гласът й бе кристално ясен.

— Дал съм му покрив над главата. Хранил съм го. Както и тебе. Ама храната не е всичко. — Два удара за един ден. Халпърн бе смазан.

— Ако изкарваше някакви пари…

— Че аз изкарвам пари. Ти също можеш да печелиш.

— … можехме да направим това-онова.

— Да съм те спирал да работиш?

— Ти не помниш. Нищо не помниш.

Халпърн каза:

— Не мога да говоря с тебе, когато си в такова състояние.

— И защо — попита тя с любопитство — ти вече не ме чукаш?

Халпърн кипна, ала се сдържа и не избухна. Помисли си дали да не й удари един шамар, но остана като парализиран от безкрайно разкаяние. Присъедини се към жена си в зяпането през прозореца. Хрумна му, че повечето им спорове ставаха все по този начин — тя пияна, той замислен за други места и хора, като и двамата гледаха втренчено през прозореца. Искаше му се да я цапардоса, а нямаше необходимата сила или омраза.

— О, я върви по дяволите — рече жена му така, сякаш даваше указания.

Халпърн сграбчи отвертката. Започна да я мачка, чувствайки еластичността на гумираната дръжка, опръскана с боя. Приближи се бавно до кухненската мивка, надвеси се напред и заби яростно отвертката в процепа до прозореца. От перваза се разхвърчаха късчета мека дървесина.

Той чу дрънкане на тенджери зад гърба си.

Чу скърцащата врата на хладилника да се отваря.

Чу звук от наливане на течност.

Чу гласа на жена си:

— Филип!

Халпърн се обърна. Момчето бе влязло през задната врата и стоеше в средата на кухнята.

— Кога се измъкна? — попита баща му. Изпита страхотно, неукротимо настървение да пристъпи напред и да размаже мутрата на сина си. Да му изкрещи. (Да изкрещи какво? „Как си могъл да направиш това на горкото момиче?“ Да изкрещи: „Какво съм сторил, за да станеш такъв? Та аз наистина те обичах! Толкова съжалявам!“.)

Крет Халпърн стоеше съвсем неподвижен, а отвертката се изплъзна от ръката му. Стоеше на двайсетина крачки от сина си, чиято горна устна лъщеше от сополи, лицето му бе плувнало в пот и тлъстите му гърди се тресяха.

— Ти как?…

Жена му прошепна:

— О, божичко.

Крет Халпърн също видя пистолета.

— Какво държиш тука, момче? — попита той.

Филип извърна поглед към майка си. Чашата падна от ръцете й, плисвайки струйка алкохол срещу хладилника. Гладките й ръце с безупречни червени нокти се вдигнаха към устата й. Филип се обърна отново към баща си. Устните на момчето се движеха, но не излизаха никакви думи. Приличаше на устата на риба във вода. Най-после той преглътна и каза със слаб глас:

— Биячът е тука.

— Слушай, млади момко. Свали този пистолет.

— Биячът.

Майка му рече:

— Филип, не прави това. — Тя изплака: — Моля те, не го прави.

— Аз никога нищо не съм ти сторил — каза момчето на баща си.

— Сине…

Филип вдигна пистолета и рече:

— Биячът. Бияч, бияч, бияч…

— Исках само да ти помогна, сине.

— Никога нищо не съм ти сторил — прошепна Филип.

— Сине, знам, че ти не си убил ония момичета.

— Ти говореше с шерифа. Видях те.

— Дадох му онова портмоне, дето го беше скрил. Бележката! Вътре беше бележката. Знаеш за какво говоря! Тя показва, че ти не си я убил.

С невероятно уверен, зрял и заплашителен глас Филип изрече:

— Съжалявам, татко, но биячът е тук.

— Исках да ти помогна — каза баща му.

Филип рече:

— Вдигни си ръцете.

Бил Корд безшумно мина покрай сънлив стар пес, вързан с верига за овехтелия парапет на входната веранда. Той се промъкна през вратата и се запъти към задната част на къщата по розовата пътека, омазана с тъмни петна. Подуши миризма на кучешка пикоч, стара храна и белина. Видя Филип в кухнята, вдигнал тъмносивия пистолет. До него бе Халпърн. Виждаше бяла женска ръка с дълги лакирани нокти. Корд се спря в трапезарията до вратата към кухнята. Остави пистолета си в кобура, свали шапката си и я остави на прашния телевизор. Застана до масата, която бе отрупана с мръсни чинии, остатъци от храна, корички от снощната пица. В средата на плексигласовата повърхност тъмнееше огромно петно от засъхнал кетчуп.

— Здрасти, Филип — тихо каза Корд.

Крет Халпърн подскочи. На вратата се показа ужасеното лице на жена му. Филип погледна детектива с безразличие и после отново се обърна към баща си:

— Вдигни си ръцете.

Халпърн бавно каза на Корд:

— Той има пистолет.

— Вдигни си ръцете!

Халпърн вдигна ръце над главата.

— Не, не нагоре. Биячът е тука. Подай си ръцете. Знаеш как се прави.

— Фил — рече Корд. Момчето го погледна за миг, после отново се обърна към баща си. Когато Корд се приближи още повече до дневната, Филип вдигна пистолета към гърдите на баща си.

— Филип — заговори спокойно Корд. — Защото не свалиш този пистолет? Моля те!

Родителите на момчето безпомощно гледаха Корд. В лицата им той прочете отчаяние и видя, че бащата го изживява много тежко.

— Моля те, миличък, моля те, сине — скимтеше майката.

Филип я погледна. Усмихна се. Каза:

— Отвори хладилника.

— Моля те, скъпи…

— ОТВОРИ ГО!

Тя изпищя и дръпна вратата. Филип насочи пистолета и гръмна оглушително към дъното на каната. Изпоцапаният бежов каучук експлодира в ситни пръски джин. Майка му пак изпищя. Нито Корд, нито Халпърн помръдваха. Филип се обърна отново към Корд.

Корд рече:

— Никой няма да ти причини зло.

Филип се изсмя тържествуващо.

— Да не си мислите, че нищо не знам? Точно това се опитаха да направят с Датхар. Опитаха се да го измамят. Излъгаха го, но той не им повярва.

— Искаме да ти помогнем, Фил.

— Джейми ме предаде.

Корд каза твърдо:

— Не, не го е направил. Говорих…

— Предаде ме.

— Не те е предал! — изкрещя яростно Корд, рискувайки с реакцията на момчето. — Говорих с него за случилото се. Някой в шерифската служба го е измамил. Той не е знаел, че са го проследили. Опитвал се е да те спаси. Изпраща ти послание. — Корд вдигна ръка за салюта на наряните.

Пистолетът в ръката на Фил се позаклати.

— Той ли каза това?

— Той, разбира се.

Филип кимна и нерешително се усмихна. После се обърна към баща си и заговори с тъжен глас:

— Ти не дойде да ме видиш.

— Казаха ми, че не можело. Имало определени часове за посещения. Щях да дойда тази вечер. Също като в болницата, когато ходехме да видим баба ти. Казаха, че мога да дойда чак в четири часа.

Филип погледна Корд, който рече:

— Вярно е, Филип. Такъв е правилникът на шерифската служба.

Момчето сведе очи надолу.

Когато отвън чу гърмежа и писъка, Чарли Махони прибра портативния радиоприемник, по който току-що бе повикал Т. Т. Евънс и Хамърбек Елисън. Той извади от джоба си автоматичния пистолет, за който имаше федерално разрешително и тръгна да изкачва стъпалата към верандата.

След като проследи Корд дотук, той бе изчакал доста време, обмисляйки как да действа по-нататък. Изстрелът сложи край на колебанието му. Приведен, той хвърли поглед през изпокъсаната мрежеста врата, бутна я и се промъкна пълзешком през верандата. Жълто-зеленото килимче на входа беше мръсно и коленете на скъпите му сиви карирани панталони се изпоцапаха.

Той наблюдаваше как Корд и Халпърнови разговаряха, докато двете полицейски коли тихо спряха отвън. Той пропълзя обратно към вратата, отвори я и даде знак на мъжете да приближат. Евънс и Елисън минаха отзад, а Слоукъм и един полицай от окръга заеха предното стълбище, където Махони им махна да останат.

Махони пропълзя към всекидневната.

— Синко, моля те, нищо няма да спечелиш с това…

— Филип, ние с баща ти и майка ти искаме да ти помогнем.

Сега момчето плачеше.

— Той все ме бие. Аз нищо не правя, а той ме удря.

— Искам да си силен — каза Халпърн. — Това е всичко. Знам, че това го има в тебе. Всичко ще се оправи. Те ще видят бележката и ще те пуснат. Кажи му за писмото, Корд.

Корд попита:

— Писмо ли?

Халпърн отчаяно извика:

— Бележката! Кажи му!

В този момент Махони се изправи и тръгна по коридора за всекидневната, сдържайки дъха си не само за да бъде безшумен, но и за да не вдишва вонята на кучешка пикоч и разлагаща се храна.

— Каква бележка, Халпърн? — попита Корд.

— Шерифът не ти ли каза?

Махони леко се приближи. Една дъска изскърца.

Корд рязко се обърна и го видя.

— Не!

Широко отворените очи на момчето съзряха Махони и то насочи пистолета. Махони направи същото. Корд вдигна ръце, застана с гръб към Филип и пристъпи между двамата. Настръхна при мисълта за дулото на един „Смит & Уесън“ на десет фута зад себе си и автоматичен „Браунинг“ на същото разстояние отпред.

— Махони, какво търсиш тук, по дяволите?

— Корд, гадно копеле, я се махай оттам! Ти, гадно…

— Излизай, нямаш работа тука! — крещеше Корд.

Махони подскачаше на прага, мъчейки се да се прицели. Момчето стоеше замръзнало от страх, с насочено дуло към гръбнака на Корд.

— Филип — извика Корд над рамото си, — хвърли пистолета! Всичко ще бъде наред. Само…

— МАХАЙ СЕ ОТ ПЪТЯ МИ! — изкрещя Махони.

Ръката на Филип клюмна. Баща му го погледна и каза:

— Пусни го долу, сине. Моля те.

Пистолетът се сведе по-ниско.

Върху пода падна сянка. Махони изкрещя:

— Хвърли го! — И стреля два пъти към тавана.

Евънс и Елисън се хвърлиха към кухнята. Филип се завъртя към тях, докато Елисън панически изрева:

— Той стреля, той стреля, хванете го!

Ръцете на мъжете се изгубиха сред проблясванията на разпокъсана стрелба. Махони се метна върху килима. Един куршум изсвистя край ухото на Корд, докато той се смъкваше на пода. Филип се завъртя. После рухна долу. Корд се спусна към него и закрещя: „Не, не, не!“. Бащата на Филип остана неподвижен, с протегната дясна ръка към сина си.

В страхотната тишина, която последва, Махони се изправи, подпирайки се на розова метална масичка. Той събори една саксия и тя се счупи, като разпиля върху килима останките от мушкато, червено и ярко като кръвта, бликнала от шията и гърдите на Филип и стичаща се по мръсния под, който навярно някога е бил бял.

Част трета
Ожесточено преследване

1.

ЗАКЛЮЧЕНИЯ НА АНКЕТНАТА КОМИСИЯ ПО ИНЦИДЕНТА СЪС СТРЕЛБАТА В ОКРЪГ ХАРИСЪН

Комисията разгледа фактите във връзка със смъртта на непълнолетния Филип Артър Халпърн, петнайсетгодишен („заподозряното лице“), прострелян и убит от служители на реда след бягство от градския затвор на Ню Лебънън, където заподозреният е бил задържан поради обвинение в предумишлено и непредумишлено убийство, изнасилване и содомия.

На 8 май следобед заподозреният е бил повален от куршуми, изстреляни от Томас Т. Евънс, главен полицай и Брадфорд Елисън, шериф, окръг Харисън. Бе установено, че полицай Евънс е изстрелял два куршума, улучвайки заподозрения два пъти в гърдите, и шериф Елисън е стрелял четири куршума, улучвайки заподозрения веднъж в шията. Всички куршуми бяха открити. Смъртта на заподозрения е настъпила веднага.

Фактите, свързани със стрелбата, са неоспорими. При прострелването си заподозреният е държал зареден пистолет „Смит & Уесън“, калибър 38, взет от самия него от градски полицай на Ню Лебънън, когото е ударил силно при бягството си малко преди това. Заподозреният е действал в състояние на умопомрачение и очевидно е имал намерение да застреля баща си. Присъствали са също така майката на заподозрения, детективът от Ню Лебънън Уилям Корд и Чарлс Махони, частен детектив от Мисури, в качеството си на консултант към шерифската служба на Ню Лебънън.

Когато детектив Корд се е опитвал да уговори заподозрения да се предаде, шериф Елисън и полицай Евънс са се приближили откъм задния вход на къщата. Господин Махони твърди, че заподозреният изведнъж вдигнал пистолета и, според думите на господин Махони, „се канеше да стреля срещу детектив Корд и самия мен и предизвика в мен опасение за нашата сигурност.“ Господин Махони изстрелял два куршума към заподозрения, без да го улучи. Шериф Елисън и полицай Евънс чули тези изстрели и предположили, че заподозреният, който се бил обърнал с насочен към тях пистолет, е започнал да стреля. Те отвърнали на стрелбата, което довело до смъртта на заподозрения.

Заключението на комисията е, че стрелбата срещу заподозрения е оправдана и че шериф Елисън и полицай Евънс са действали в границите на благоразумното прилагане на законите. Детектив Корд заяви, че заподозреният не се е канел да стреля и ние сме съгласни, че господин Махони може би прибързано е стрелял, което е довело до убийството. Той обаче е направил своята преценка по време на изключително сложно стълкновение и комисията е склонна да приеме, че поведението му е било оправдано при тези обстоятелства.

Бяха дадени свидетелски показания от бащата на заподозрения, че преди инцидента той е предал на шериф Стив Рибън от шерифската служба на Ню Лебънън бележка като веществено доказателство, хвърлящо съмнение относно вината на заподозрения. Шериф Рибън потвърди, че според него бележката е била от голямо значение и той лично я е занесъл в щатската лаборатория за експертиза и поради лоша координация никой от полицейските служители при местопроизшествието не е бил уведомен за нейното съществуване. Обаче наличието и автентичността на бележката имат значение само относно невинността на заподозрения спрямо първоначалните обвинения за едното от убийствата; те нямат отношение към бягството и произшествието с нападението, които са довели до стрелбата.

Следователно настоящата анкетна комисия заключава, че:

1. Смъртта на Филип Артър Халпърн е оправдана.

2. Смъртният случай няма да бъде представен за съдебно разследване.

3. Няма основания за уволнение, отстраняване, глоба или порицание на шериф Брадфорд Елисън или полицай Томас Т. Евънс заради събитията, станали в дома на Крет А. Халпърн на 8 май.

Ето го Бил Корд.

Той пише три протокола за нарушения — след като добре е проверил монетните автомати по паркингите, за да се убеди, че виновниците наистина са просрочили времето си, а не са просто забравили да пъхнат монети. Това не е великодушие от негова страна; чисто и просто никой не спори с ченгетата така яростно, както нарушителите при паркиране.

Той спира Труди Парсън в старата й кола, за да й каже, че нейният десен мигач не е в ред, а и задният ляв също е доста слаб.

Половината ден той дебне нарушители на скоростта, като не залавя никого, освен един търговец от Чикаго. Дава на мъжа квитанция за глоба — а не предупреждение — защото шофьорът носи сребристосив копринен костюм, пръстен на кутрето си и има силен тен, а сега е едва средата на май.

Корд е поискал да бъде изслушан във връзка с обвинението, че е унищожил писмата на Джени Гебън. Тъй като е възстановен на длъжност и анкетата е отменена, областният прокурор му казва, че такова изслушване би било хипотетично. Корд прави справка за думата „хипотетичен“, после обмисля известно време и изпраща ново писмо, за да бъде изслушан. След един ден му се обажда секретарят на съдията, за да му каже, че молбата му е била отхвърлена и че ще му изпратят съответното уведомление с препоръчана поща и обратна разписка.

Корд получава още едно служебно съобщение. То е от канцеларията на министъра на правосъдието в щата Мисури. Там му благодарят за неговото писмо и уверяват, че техен служител ще провери редовността на разрешителното за частен детектив и за носене на оръжие, на името на Чарлс Махони, жител на Сейнт Луис.

Окръжната шерифска служба официално закрива случаите Гебън и Роситър. Когато Корд иска да види бележката, която Крет Халпърн е дал на Рибън, лично Хамърбек Елисън се обажда на Корд в дома му, като му напомня, че делата са приключени. Той използва точно тази дума. Приключени. Корд казва, че разбира, но дали би могъл да види бележката? Елисън отвръща, че съжалява, но тя била изпратена в архива.

Корд отива на една от срещите по борба на Джейми, където момчето претърпява лоша загуба. Семейството е възнамерявало да вечеря навън след това, ала никой вече няма настроение. Джейми казва, че излиза с момчета от отбора, а Корд, Даян и Сара се прибират у дома, за да хапнат пържени филии.

Корд изпитва смесени чувства към доктор Паркър, която е изчерпала вече три пети от спестяванията на семейство Корд и е превърнала Сара в страстна разказвачка. Момичето има четири готови касети със своята книга. Когато Корд я пита колко дълга ще бъде книгата, тя заявява — един милион страници, а Корд казва, че това е доста много, колко време ще е нужно, за да се прочете? Тя отвръща — безкрайно. Един ден Корд я заварва да гледа мрачно към задния двор. Той я пита какво е станало, мислейки, че има неприятности с ученето. Тя казва, че се страхува да не би нейният магьосник, Слънчевия човек, да си е заминал завинаги. Не го е виждала дълго време. Корд иска да я успокои, но не знае как. Той й казва да се приготви за вечеря и тя тъжно се подчинява.

Даян е доволна, че Сара вече не пие риталин, тъй като тя току-що е станала член на групата „Америка без наркотици“ към комитета за честването на сто и петдесетата годишнина и лично ще отговаря за платформата „Кажи — не!“ в празничното шествие за Четвърти юли. Една сутрин в спалнята Даян лакира ноктите си в яркочервено и Корд гледа цвета, но си мисли за миризмата, напомняща му за аеролака, който като момче е нанасял върху авиомоделчетата, за да подсили хартиените криле. В следващия миг цветът го подсеща за Филип Халпърн. Не казва нищо на жена си и само подхвърля, колко добре изглеждаш, наистина…

Даян е и неговият източник на информация за частния учител на Сара, Бен Брек. Корд още не се е срещал с него, макар че би искал. Сара има забележителен напредък, откакто работят заедно. Сара често говори за Брек, но Корд не чувства ревност от това внимание, макар да си мисли за безкрайните мъчителни месеци, през които той се бе трудил с нея, а сега този приятел я преобразява за две седмици. Какво да се прави?

Корд отива на риболов с Джейми. Двамата се качват в алуминиевото си кану и се отправят към дълбокото водохранилище. Позволителните им са в ред и Корд носи със себе си връв с възли за дължината на хванатия от тях костур, за да бъде сигурен, че не нарушават правилата. Корд се надява, че някоя по-голяма остроноса щука се е запътила на юг; иска му се да я хване като трофей за стената в стаята на Джейми. Момчето продължава да се държи мрачно и необщително. Корд обмисля нещата и накрая направо го пита дали иска да поговорят за Филип и Джейми отвръща, че не иска. Ала след пет минути, съвсем неочаквано, момчето казва, сигурно Филип е смятал, че той го е предал.

Те изтеглят лодката на брега и сядат заедно на една скала. Корд обяснява как е казал на Филип, преди да го застрелят, че Джейми не го е предал изобщо и че Джейми е бил изигран. Филип е разбрал и му е повярвал. Корд влага цялата откровеност, на която е способен, в това свое слово. Изражението на Джейми не се променя и те мълчаливо се връщат да ловят риба. След малко Джейми пита дали баща му ще бъде на финалните срещи по борба след две седмици и Корд отговаря, че абсолютно нищо — каквото и да се случи — не ще му попречи да бъде на финала. Момчето почти се усмихва и от кимането му Корд разбира, че те отново са както преди.

Корд се обажда на Уинтън Кресги в службата му и е потресен да чуе от секретарката, че той вече не работи в колежа. Означава ли това, че е напуснал, пита Корд, или е бил уволнен? Тя отговаря, това означава, че той вече не е в колежа. Той се обажда на Кресги в дома му, но там го няма или е наредил на жена си да казва, че го няма. Корд му оставя съобщение.

Ето го Бил Корд, отправил се към тъмното езеро Блакфут Понд, тъмната стена, тъмните дървета, сиво-зелената тиня. Слиза от патрулната кола и върви през преплетените гъсталаци. Няма много за оглеждане заради любопитните зяпачи, рибарите, две дъждовни бури и един опустошителен ураган, развихрил се над Ню Лебънън преди два дни, разпръснал клонки и безброй млади листа по местопрестъплението.

Ето го Бил Корд, въртящ стара монета около пръстите си, докато крачи през мястото на двете убийства, по земята, която за него просто потръпва под краката му.

Случаят е приключен, но той върви тук, навежда се към земята, рита клонки, листа и смачкани бирени кутии, спира се от време на време, гледа с присвити очи към гъстата гора и после продължава.

Това е Бил Корд.

— Знаеш ли точно коя имам предвид? — попита мъжът. Той бе мършав, плешив и носеше син костюм, чиито полиестерни нишки блестяха като слюда. Пред бялата му риза вратовръзката на червени и черни райета висеше вдървено като бъркалка за боя. — Фабриката на шосе 117?

— Уолт.

— Искам да обясня. Нека да обясня.

Професор Ранди Сейлс не се чувстваше добре. Макар да почувства страхотно облекчение след приключването на разследването Гебън и след погребението на момчето Халпърн, той узна, че финансовото състояние на университета е по-лошо, отколкото декан Ларъби бе намекнала отначало. Тя му се обади предишния ден, за да поясни, че е нужен още един милион. На мъжа, в чийто кабинет сега седеше, Сейлс каза търпеливо:

— Добре, обясни.

— Тя беше оценена за деветстотин, ние дадохме заем от седемстотин и когато обявихме ипотеката за пресрочена, пазарът се бе изменил и тя струваше едва петстотин. Значи пропаднал дълг от двеста хиляди и ние изчерпахме резервния си фонд още преди февруари заради дузина все като нея. Не, дузина и половина.

Кабинетът нямаше вид да е на банков президент. Беше по-скоро като на управител. Имаше закачена някаква модернистична литография на петна, но Сейлс видя лепнато етикетче отстрани на рамката и разбра, че не е оригинал; хората в тия среди обикновено не влагат много в изкуство, особено когато има евтини разпродажби.

Сейлс извади кутия цигари от куфарчето си.

— Нямаше да стоя тук смирено, ако нещата не бяха така сериозни, Уолт. Тази година очакваме дефицит от близо тринайсет милиона.

— Навсякъде положението е тежко.

Сейлс се опита да не изглежда съвсем отчаян. Той си представи как застава пред своите студенти. Уверен, усмихнат, с чувство за хумор. Всичко, което бе научил през двайсетте години преподавателска практика, той вложи пред този човек.

— Имаме думата на дарители за около седем. Обсъждаме…

Банкерът също бе свикнал с театрални изпълнения.

— Погледни през прозореца. Какво виждаш?

Сейлс контраатакува:

— Виждам град, който дълбоко ще страда, ако Одънският университет бъде затворен.

Чудесен опит. Банкерът се усмихна и поклати глава.

— Говоря за онази сграда на петдесетина ярда ей там. Фирмата за строително кредитиране на Плейнсман. В момента е под попечителство. Ще я продават. Ние сме по-сигурни финансово, но не много. Просто няма начин комисията по кредитите да одобри за Одън дори и цент. — Гласът на банкера беше тих, спокоен и монотонен, докато усукваше с пръсти рошавата си вежда. Той се обличаше с изкуствени материи, имаше пожълтели зъби и мазна рядка коса, а под бюрото потропваше нехайно с набръчканите си обувки. Но Сейлс знаеше, че Уолстрийт с нищо не превъзхожда този човек.

— Ако Одън бъде закрит — каза Сейлс, — ще бъде истинска трагедия.

— Ще бъде трагедия, но ще се получи още по-голяма трагедия, ако подпиша невъзвръщаем заем и федералният прокурор в Хигинс ме привлече под отговорност.

— О, хайде, Уолт, това не е като да купиш порше за себе си. Няма да те арестуват, защото си дал заем на един университет.

Банкерът погледна Сейлс така, сякаш мереше пулса му. Сейлс си мислеше: „Аз съм също като фермерите, на които той отпуска заеми, и то заеми с лоша гаранция, на отчаяни фермери, изправени пред възможността да загубят фамилна земя отпреди двеста години“. Ранди Сейлс, заместник-декан по финансовите въпроси, знаеше, че никога даден човек не се вижда така ясно, както когато му връчваш солиден чек.

Професорът каза:

— Ами ако ти дадем част от новото общежитие? То струва двадесет и три милиона.

— Не струва толкова. А ако го сложим под възбрана, това би било, защото колежът е фалирал. А какъв смисъл има от общежитие без колеж заедно с него?

— Само земята струва три милиона.

— Но не и с празно общежитие върху нея.

— Ще имаш паркинга точно до шосето.

— Съжалявам.

Тази дума направо прониза сърцето на Сейлс. Той се изправи и каза с отчаяние, от което и двамата се почувстваха крайно неудобно:

— Ти беше последният ми шанс.

За момент никой не продума нищо. Сейлс прибра финансовите си документи и ги сложи в очуканото си куфарче.

Той тръгна към вратата.

— Почакай, професоре…

Сейлс се обърна и видя колебание по лицето на мъжа. Банкерът вземаше някакво неприятно решение. Той написа име и номер на лист хартия и каза:

— Все едно че не съм направил това. Ти не си го получил от мен. Не ме познаваш.

Сейлс погледна надрасканото, Фред Барет. До името имаше телефонен номер. Код на областта 312. Чикаго.

— Кой е той?

След кратка пауза банкерът каза:

— Не разбирам за какво говориш.

Той намери това съвсем случайно.

Тъй като Брайън Оукън бе съчинил слуха, че Джени Гебън и Лион Гилкрист са били любовници, той изобщо не си направи труда да изпълни обещанието си пред декана — да прегледа кабинета на професора за доказателства. Щеше да му бъде напълно достатъчно да й каже, че претърсването му е било безплодно и смяташе да остави нещата дотук. После, когато Гилкрист предадеше унищожителната си оценка за неговата работа, Оукън щеше да твърди, че Гилкрист иска да си отмъсти за неговото шпиониране.

Получаваше се възхитително подреждане на нещата.

Този план беше хубав, но той се сети за много по-добър, когато, оставяйки лист с оценки на студенти върху бюрото на Гилкрист, той забеляза плик, адресиран с украсен почерк до професора. Беше от млада студентка. Оукън вдигна плика и му стана много весело, защото пликът бе парфюмиран. Гилкрист, който най-сетне се бе върнал от Сан Франциско, в момента четеше лекция пред своя курс и асистентът му веднага се настани на професорския стол и отвори незапечатания плик.

Стиховете бяха ритмически доста неправилни, помисли си Оукън, критикът.

Когато споменът за тебе ме поглъща

тъй както жадно аз поемах

прекрасния ти член със устни…

Той реши, че би поставил двойка за формата и три минус за съдържание („Вашата мисъл не е оригинална, стихотворната ви стъпка е монотонна и «мед» е отчайващо банална метафора за сперма“). Това обаче нямаше значение, защото той сметна, че произведението ще има поне един страстен читател.

В момента Оукън седеше в кабинета на декан Ларъби, гледайки как тя потупва стихотворението с грубия си показалец.

— Да не би вие… — Тя се поколеба. — Да не сте го измъкнали от пощенската му кутия?

Нали няма марка и пощенско клеймо, ама че глупачка, как може да е било изпратено по пощата? Оукън каза меко:

— Никога не бих направил нещо незаконно. Лежеше върху бюрото му.

— Кое е момичето? Дорис Кътинг?

— Негова студентка. Нищо не зная за нея.

— Знаете ли дали я е взел със себе си в Сан Франциско?

Току-що казах, че не я познавам. Да не е вече изкуфяла? Оукън се намръщи.

— Съмнявам се.

— Това е достатъчно за мен.

— Трудно ми е да говоря против него — рече Оукън. — Той ме е научил на толкова много. Но да спи със студентка… Младите хора са толкова уязвими в тази възраст. Досега го уважавах. — Устните му се свиха в разочарование.

— Ще го уволним. Нямаме друг избор. Налага се. Ще изчакаме, докато свърши семестърът. Кога е последната му лекция?

— След два дни.

— Ще му кажа след това, когато студентите си тръгнат. Ще трябва да сведем до минимум публичността. Нали ще го запазите в тайна дотогава?

Той кимна мрачно.

— Както желаете, декан. — Оукън стана и тръгна към вратата.

— О, Брайън? — Когато той се обърна, тя рече: — Исках само да кажа, че съжалявам. Знам, че това бе трудно за вас. Да поставите колежа над личната лоялност. Няма да го забравя.

— Понякога — отвърна Оукън, — както ни казва Имануел Кант, трябва да се правят жертви за по-висше благо.

2.

— Ти каза, че ще ги лъснеш.

— Ще ги лъсна.

— Ти каза днес.

— Днес ще ги лъсна — отвърна Еймос Траут, отпуснал се в разкривения си зелен фотьойл. Той грабна дистанционното управление и увеличи звука.

Жена му, мършава и с провиснала кожа, изсипа готовото тесто в тавичка и реши, че той не бива да се измъкне. Тя каза:

— Когато бях на църква, Ейда Кемпъл ме погледна право в краката, като че ли нямаше нищо друго наоколо освен моите крака, и съм сигурна, че нещо проблесна в очите на тая жена, май зърна нещо и аз не знам какво. Идеше ми да потъна в земята от срам.

— Казах, че ще ги лъсна.

— Ето. — Тя му подаде тъмносините си обувки така, сякаш му предлагаше пистолети за дуел.

Траут ги взе и погледна към телевизионния екран. Нямаше да бъде чак толкова зле, ако в момента Чикаго не играеше срещу Ню Йорк и ако резултатът не беше изравнен.

Но Тя беше наредила. Затова Еймос Траут увеличи още повече звука и понесе обувките към сутерена. (Голямо чудо, че тая беззъба кучка Ейда Кемпъл все намира за какво да се подхилва под евтината си белезникава пудра.)

— … ниска топка отляво… спряна от защитника! Какво улавяне! Ще има игра на финала… Състезателят…

Клик. Телевизорът замлъкна. Той чу отгоре стъпките на жена си, която се връщаше в кухнята.

Ах, как боли. Понякога боли.

Траут изкриви лице и грабна вестник от огромната купчина, насъбрала се, докато бяха на почивка в Минесота. Той го разстели, после извади всички принадлежности — синята боя за обувки, четката, парчето плат за лъскане — и ги нареди пред себе си. Вдигна обувките и ги огледа. Обърна едната. От нея изпадна счупен нокът. Той остави обувката върху вестника и докато нанасяше боята, погледът му се плъзна покрай обувките и се спря на самия вестник.

Траут се зачете за момент и изведнъж се изправи. Метна обувките върху сушилнята за дрехи. Едната от тях остави дълга синя ивица върху емайла. Той занесе вестника в кухнята, където жена му седеше с кръстосани крака и бъбреше по телефона.

— Мачът беше много шумен — каза му тя. — Затова го изключих. — После пак продължи разговора си.

— Затвори.

Тя погледна пожълтялата шайба така, сякаш там имаше обяснение за тази ярост.

— Ще ти се обадя пак след малко, мамо.

Той грабна от нея слушалката и натисна вилката, за да освободи линията.

— Какво правиш?

— Обаждам се по телефона.

— Няма ли да ми лъснеш обувките?

— Не — рече той, — няма да ги лъсна. — И започна да набира.

Търговската улица „Оукуд Мол“. Бил Корд мразеше търговските улици.

О, магазините бяха чисти, цените приемливи. „Сиърс“ гарантираше задоволство, а къде изобщо по света можеш да получиш това без един куп предварителни условия? Тук човек можеше да си купи топли кифлички и мексикански закуски, както и от курабийките и замразеното кисело мляко на госпожа Фийлд. Можеш да прегърнеш с ръка жена си, да повървите по Виктория стрийт и да се спрете пред витрина с манекен по червени копринени бикини и сутиен и черен колан с жартиери; да целунеш жена си по врата, а тя да се дръпне и изчерви смутено и после да ти позволи да й купиш, е, не този комплект, но чудесна сексапилна нощница.

Ала търговските улици за Корд означаваха „Феъруей Мол“ в Сейнт Луис, където двама полицаи бяха загинали заради него и затова той никога не идваше тук.

Той хвърли поглед към магазина за играчки. На витрината се извисяваше картонена фигура на „Датхар-IV“ над армия войници от „Изгубеното измерение“. Корд се загледа за миг в тях и после продължи, докато не стигна магазина за подови настилки. Не бе направил и десет крачки навътре, когато към него се спусна младеж в спортно сако.

— Аз знам кой сте вие — заяви момчето. — Вие сте човек с незастелен под.

— Аз съм…

— Подовете са като вас и като мене. Понякога имаме нужда от нови тъкани, същото се отнася и до вашия под. На него му омръзва старата премяна. Какво имате в гардероба си точно сега? Двуредно сако, панталони, бермуди, няколко ризи, а, също и една-две униформи с цвят каки, нали така? Помислете колко ви завижда вашият под.

— Не…

— Не знаете какво значение има новата подова настилка. За вашето душевно равновесие. За вашия брак. — Той беше като питбул с редки руси мустачки. — Искате ли някакви акценти? Какъв цвят е килимът ви сега?

— Всъщност не се интересувам…

— Желаете голи подове? Момент, тогава да обсъдим акцентите.

— Никакви килими. Трябва ми само Еймос Траут.

— Не сте ли тук, за да купите килим?

— Не.

— Детективе? — Траут излезе от задната стаичка. Двамата се ръкуваха.

— Ей, шерифе — извика момчето, — полицейският ви участък има ли мокети?

Траут му махна да спре.

Когато двамата седнаха край бюрото на Траут, Корд каза:

— Много се старае.

— Хм. Не. Голям досадник. Ама продава килими. След три години като нищо ще бъде в представителството на „Нисан“ и сигурно вече ще продава боинги, преди да е навършил двайсет и осем. Такива момчета трудно мога да задържа.

Корд попита:

— Ти каза, че си видял обявата в „Реджистър“?

— Бяхме с жената на почивка в Минесота точно след като е станало онова убийство. Съвсем случайно зърнах съобщението, когато постелих вестника да лъсна обувките й. Ти лъскаш ли обувките на жена си?

— На тях това наистина им харесва, нали? Сега ми разкажи всичко. Значи си се движил по шосе 302 в онази вечер. Това е било на 20 април, вторник вечерта?

— Точно така. Карах към къщи. Беше около десет, десет и трийсет. В оня вторник имахме намаление на мокетите от полиакрил и продажбите вървяха толкова добре, че трябваше да стоя до късно, за да запиша приходите и да си отбележа кои са с чекове, кои са по сметка и кои са в брой, нали разбираш. Бях си купил сладолед и карах покрай езерото, когато оня мъж изведнъж хукна към шосето пред мене. Там е работата, че левият ми фар не работеше на дълги светлини. Пък и човекът не можеше да ме види, щото има един храсталак, дето е прораснал чак до шосето, пътните служби трябва да оправят такива неща.

— Ти виждаше ли ясно?

— Съвсем ясно. Оня тип подскачаше като жаба по горещ асфалт. После ме видя и замръзна на място, а аз свих встрани и това беше всичко.

— Имаше ли кола наблизо?

— Да. Ама не видях какъв модел.

— Светла или тъмна?

— Колата ли? По-скоро светла.

— Спомняш ли си регистрационния номер?

— Дори не знам дали имаше номер, или дали е била камионетка или лимузина. Просто не обърнах внимание, толкова се притесних да не прегазя оня човек. Това, дето остана от сладоледа, се пльосна на пода и за първи път бях доволен, че колата отвътре е в тъмен цвят.

— Беше мъж, а не момче, така ли?

— Не, не беше момче. Беше някъде около четирийсетте.

— Можеш ли да го опишеш?

— Набит, ама не дебел, с къса коса, не съвсем тъмна, сресана назад. Беше с тъмни панталони и светло сако, но сакото беше покрито с кал.

— Бял?

— Какво?

— Каква раса беше?

— О. Да, беше бял.

— Някакви бижута, шапка, обувки?

— Не, както казах, наистина доста бързо минах край него.

— Ако видиш негова снимка, би ли си го припомнил?

— Както при очна ставка сред други хора ли? Мога да опитам.

— Не си ли спомняш нещо друго?

— Не.

— Нещо особено? Опитай се да си спомниш.

— Не, нищо. Е, освен дето си помислих, че е доста сръчен. Искам да кажа, разбираше от коли. Канеше се да смени сам кабела за запалването. Не всеки може да го направи. Затова едва не спрях. За да му помогна.

— Кабела за запалването ли?

— Ама беше късно, а жената направо пощурява, ако не се прибера вкъщи преди единайсет, разпродажба или не.

— Значи той е работил по колата?

— Не съвсем, просто носеше към нея оная жица.

— Можеш ли да я опишеш?

— Нали знаеш какво представлява. Бял, дебел кабел.

— Възможно ли е да е било въже, като за простиране на пране?

Еймос Траут помълча малко.

— Съвсем е възможно.

Даян влезе в дневната и видя, че Бен Брек реже букви от шкурка. Сара седеше на дивана и го наблюдаваше.

— Дължа ви нови ножици — рече той.

— Моля?

Той каза:

— Използвах само груба шкурка. Тя почти съсипа остриетата.

— Всъщност няма значение — отвърна Даян. — Какво точно правите?

— „Хранилище“ — сериозно каза Брек и подаде буквата „Е“ на Сара. — Опипай я, почувствай я.

Сара прекара пръсти по буквата.

— „Е“ — каза тя.

Буквата бе добавена към ХРАНИЛИЩ върху масата. Сара изрече на глас буквите подред, като ги докосваше. Брек ги събра и ги скри зад гърба си. Започна да й ги подава една по една. Със затворени очи момичето докосваше буквата и му казваше коя е.

Даян ги гледаше, изцяло погълната от упражнението. След десетина минути той каза:

— Достатъчно за днес, Сара. Ти се справи много добре, но продължавай да работиш над „б“, „д“, „к“ и „п“. Често ги объркваш.

— Добре, доктор Брек. — Сара събра буквите от шкурка и ги сложи в раничката си. Там държеше касетофона, касетите и упражненията, над които работеше.

Даян обгърна с ръка дъщеря си.

Брек каза:

— До следващия вторник, нали?

— Чудесно — рече Даян. — Ще бъда вкъщи през целия ден. — После добави: — Исках да кажа, ние ще бъдем вкъщи.

Сара изтича навън.

— Ще се прибера след малко, мамо.

— Не се отдалечавай от къщата.

Брек и Даян минаха в кухнята и Даян наля две чаши кафе, без да го попита дали иска. Брек хвърли поглед към червените й лакирани нокти, после очите му се плъзнаха по блузата, чиито две горни копчета бяха разкопчани. Като че ли му хареса това, което видя. Даян реши да не мисли сега за тази негова реакция.

Тя отложи за по-късно и своята собствена реакция.

Брек се загледа в снимка на Корд в униформа. Беше залепена за хладилника точно до един орел, който Сара бе изрязала от блокче с илюстрации.

— Сигурно е вълнуващо да сте омъжена за полицай.

— Бих казала, по-скоро обременително. Телефонът звъни по всяко време и приятелите ни все търсят Бил да им помогне, било за уреждане на глоби или нещо друго. Били ли сте някога женен, Бен?

Тя бе проучила семейното му положение още при първата им среща.

— Не. Никога не съм имал това щастие. — Той отпиваше от кафето.

Даян го гледаше внимателно.

— Твърде силно е, да добавя ли гореща вода?

— Хубаво е.

Даян каза:

— Проблемът на Бил е, че е натрапчив. Той…

— Вероятно искате да кажете настойчив.

— Така ли?

— Човек е настойчив, когато върши нещо непрестанно, натрапчив е, когато постоянно мисли за нещо.

— О. В такъв случай, той е и едното, и другото. — Двамата се засмяха и тя продължи: — Той просто не се спира. Работохолик. Не че имам нещо против. По този начин не ми се меси, а когато е вкъщи, той е същински домошар. Но щом веднъж си е наумил нещо, става като териер, погнал плъх. Например, снощи си легнах, а той остана да работи до късно. Бил казва, че едно разследване е като зидане на тухлена стена. Винаги се намират достатъчно тухли, ако човек се постарае да ги потърси.

— И той старае ли се?

— О, и още как.

— Няколко пъти съм бил вещо лице в съда във връзка с психологията на наблюдението. Как свидетелите могат да видят неща, които не съществуват и да пропуснат такива, които са налице. Сетивата са удивително ненадеждни.

— Общо взето, не се меся в неговите разследвания. Те са толкова, разбирате ли, отблъскващи. Съвсем различно е, когато гледаш това по телевизията.

А защо не се е женил?

— Занимавал съм се с изследване на насилието — рече Брек. — Двама мои колеги бяха работили със социопати…

— Това да не е нещо като психопат? Както Тони Къртис в „Психо“.

— Тони Пъркинс, струва ми се.

— Да, да. — На четирийсет и една години и никога не се е женил.

— Те бяха работили с някои доста антипатични субекти…

Антипатични.

— … и тяхната теория е, че комерческите развлечения правят лоша услуга, когато омаловажават насилието. Че те са склонни да изопачат моралната преценка и довеждат до ситуации, в които индивидите действат с насилие, защото чувстват, че стълкновението от човешка гледна точка ще бъде без значение. Наблюдаваме…

Дланите на Даян се изпотиха, докато тя напрегнато се мъчеше да следва мисълта му.

— … много случаи с откровен афект от страна на млади хора в отговор на филми и…

— Хм. А-фект ли?

Той видя, че се е увлякъл и поклати извинително глава.

— Афект. Означава емоционална реакция. Децата гледат как хора експлодират и как ги убиват на екрана и това не ги трогва. Те нищо не чувстват. Или по-лошо, те се смеят.

— Предпочитам Джейми да не гледа такива филми… Ами, ето например неговия приятел. Бяха се увлекли по „Изгубеното измерение“. Вижте какво се случи.

— Момчето, което бе убило ония девойки ли? — попита Брек. — Може да е било повлияно от филма.

Даян стисна устни.

— Макар да бе убито и всичко останало, Бил все още смята, че момчето не го е извършило.

— Така ли? — попита изненадано Брек. — Но вашият бодигард го няма вече.

— Почакайте, когато историята се разчуе.

— История ли?

— Има нов свидетел — изрече тя рязко.

— Но всички вестници твърдяха, че момчето го е направило.

— Вестниците, както и много други хора в града. Бяха твърде доволни да приключат случая. Но не и моят Бил, о, не. Той все още разследва. Не се отказва. Тази сутрин тръгна да проучва някаква нова следа. Смята да докаже, че момчето не го е направило.

Даян усети гнева в гласа си, докато гледаше втренчено мястото, където патрулната кола на Том бе паркирана през всички тези дълги седмици.

— Когато човек е млад, когато е на възрастта на Сара, всичко е ясно, краят винаги е хубав. Знаеш кои са лошите хора и ако те се измъкнат, поне ти е известно, че са лоши. А на нашата възраст кой може да е наясно за каквото и да било?

Брек привърши кафето си.

— Имате чудесен дом.

На Даян й се стори, че той го каза тъжно, но преди тя да чуе някакво потвърждение на това впечатление, той добави:

— Знаете ли какво ми се иска?

— Каквото пожелаете — усмихнато и кокетливо рече тя.

— Хайде да се поразходим. Покажете ми вашето царство.

— Разбира се. — Тя си облече едно яке и двамата тръгнаха навън.

Показа му градинката си с листни подправки, после разкаляното парче земя, бъдеща морава, след това мястото, където щяха да поникнат луковиците, ако еленът не ги беше стъпкал. Брек промърмори одобрително и тръгна бавно към задната част на двора и ниската ограда.

— Хайде да отидем в гората.

— Аха — рече Даян, повеждайки го встрани. — Ще трябва да обиколим.

— Тази малка ограда? Не можем ли да я прескочим? — попита Брек.

— Как, с тия обувки ли?

— Какво им е на обувките?

— Скъпи ли са? Ще ги прежалите ли? — попита тя.

— О, това ли — рече той. — Няма значение.

Двамата се разсмяха. Минаха покрай пасището и навлязоха във високата трева сред млади дъбови фиданки, откъдето започваше гората. Даян изобщо не се изненада, когато, на достатъчно разстояние от къщата, Брек й хвана ръката. Нито пък се изненада, че тя самата му позволи това.

— Значи всъщност не е било онова момче?

— Уф. Имат нов свидетел.

Бяха седнали в служебната закусвалня на Окръжната служба. Очите им обикаляха неспокойно стаята, проследявайки сиво-зелените квадрати на линолеума от край до край, после пак се връщаха, за да гледат как късчетата лед бавно се разтапят в чашите им с кока-кола.

— Ще се наложи нещо. — Мъжът, който говореше, беше дебел. През бялата риза с къс ръкав коремът му опъваше до краен предел колана на панталона. Бялата му коса, намазана с гел, бе сресана назад. Казваше се Джак Тредъл и освен другите си задължения той беше и инспектор на окръг Харисън. Всички части на лицето му бяха с торбички — очи, уста, брадичка. Той завря кутре в бузата си, за да потърка един зъб през кожата.

— Така мисля и аз — рече другият мъж. Също с толкова торбички, макар и недотам дебел. Той също носеше бяла риза с къс ръкав, а върху нея — светлокафяво спортно сако. Бул Купър търгуваше с недвижими имоти и беше кмет на Ню Лебънън. Тези двамата бяха водещи играчи в управлението на окръг Харисън.

— Значи, оказва се — рече Тредъл, — че момчето…

Купър каза предохранително:

— Имало е пистолет.

— Е, може и да е имало. Но не давам и пукната пара за рапорта по инцидента. Не е трябвало да го арестуваме, не е трябвало да го оставяме да избяга, не е трябвало да го застрелваме.

— Ами…

— Някой май ще загази от това.

— Момчето беше доста лошо простреляно — съгласи се Купър.

— Беше убито на място — изсумтя Тредъл.

Около тях провинциални адвокати и техните клиенти говореха бавно, похапвайки сандвичи с лебервурст и евтини макарони със сирене и непрекъснато пъдеха с ръце настървените пролетни мухи. Тредъл най-добре се справяше с невежи приятели и дребни врагове; тук беше в свои води и кимна за поздрав поне на половината хора в помещението, докато седяха.

Той рече:

— Хамърбек и Рибън разиграваха хитри игрички. Ами че те, дявол да го вземе, се правеха на велики шерифи и им трябваше шум в пресата, бомбастично арестуване и им се щеше да свържат убитата студентка от миналата година с всички тия тъпи щуротии за сериен убиец и одрани кози. Е, добре, сдобиха се с шумотевицата в печата, а там сега се чудят защо сме позволили едно невинно момче да бъде убито. Към нас вече надничат специалните служби и сигурно някоя комисия по етика в Хигинс се кани да ни разнищи. Ще трябва да им подхвърлим някого.

— И смяташ той да е от Ню Лебънън, усещам накъде биеш. — Купър се изкашля и изтри уста с дебела салфетка.

— А, не, от това нямам полза. Ако вземем човек от окръга и аз го обявя, тогава нещата ще изглеждат благоприятно за мен. Ако е от града и ти го съобщиш, ще бъде добре за теб. Нали разбираш, нас всъщност ни боли да го сторим, но прочистваме собствените си редици. Никакво прикриване на вина.

— Не се бях сетил за това. — Купър се отпусна и добави: — А какво ще кажеш за онзи Махони?

— Какво за него?

— Корд ми даде копие от писмото, което е пратил до министъра на правосъдието на Мисури. Решил е да гони Махони до дупка. А на Рибън направо ще му се разгони фамилията.

— Отде на къде?

Купър каза:

— Махони изобщо не е трябвало да бъде в разследването. Той е цивилно лице.

— Аха. — Тредъл се подхили. — Изобщо не ми пука за Махони. Каквото станало, станало. Такива като Махони минават покрай капките, случват се подобни неща.

— Какви са възможностите? Коя ще бъде голямата риба?

— Ето, например Елисън — предложи нехайно Тредъл, казвайки очевидното. — Както и Рибън. Но ако е някой твърде високо, ще изглежда лошо за нас — значи ние с теб не сме ръководили добре.

Купър рече:

— Имахме двама окръжни полицаи, които работеха по случая. И Бил Корд ръководеше разследването за известно време.

— Корд е умен мъж и той, той… — Тредъл запелтечи, чудейки се какво да измисли.

— Той намери този нов свидетел.

— Намери този свидетел — съгласи се Тредъл. — И той…

— Не може лесно да се залъже — предложи Купър.

— Така е, не може лесно да се залъже.

— Но — бавно рече Купър, — има една неприятност.

— Каква неприятност?

— Не си ли чул? Той може би уж случайно, но всъщност нарочно, да е загубил веществени доказателства. Имаше слух, че е чукал момичето Гебън. Тя е била истинска малка к… нали разбираш. Във всеки случай, някакви писма или нещо от тоя род са били изгорени и те са можели да направят връзка между нея и Корд. Отказаха се от анкетата…

— Каква анкета?

— За която говоря. Дето Корд е ликвидирал доказателствата. Но неговата невинност изобщо не беше доказана. Просто зарязаха всичко.

Очите на Тредъл се оживиха.

— Смяташ, че можем да се възползваме от тая работа?

— Зависи — рече Купър, — дали ще поискаме да се възползваме от това, или не.

Бил Корд се обаждаше от телефонен автомат на Даян. Вече се бе здрачило и той се намираше пред „1001 стоки“, опасно близо до шосе 117. Всяка шеста или седма кола профучаваше толкова бързо, че Корд усещаше как попътната струя придърпва униформата му, сякаш шофьорите се забавляваха, бръсвайки ченгето.

— Джейми ли? — попита той. — Какво се е случило?

— Прибра се късно. Изобщо не се бе обадил. Искам да поговориш с него. Вече втора поредна вечер го прави.

— Добре. Но съм… — Корд изчака, докато отмине грохотът на тежкотоварен камион и после продължи: — Но точно сега съм малко зает. С оная нова следа по случая Гебън. Той добре ли е?

Даян отвърна сопнато:

— Разбира се, че е добре. Току-що казах, че е добре.

— Намирам се на шосето — каза Корд, за да обясни разсеяността си. После добави: — Ще говоря с него тази вечер.

— Не искам само да говориш с него. Исках…

— Какво?

— Нищо.

Корд реши да не обръща внимание на сприхавостта й и попита:

— Как е Сара?

— Изкара хубаво занятие с Бен и ми каза, че е довършила още две глави от своята книга. Парите от застраховката днес пак не дойдоха. Струва ми се, че трябва да се обадиш…

Но аз съм тук, насред шосето.

Даян продължи:

— Това са над две хиляди. На мама й оперираха яйчниците за три хиляди и петстотин. Толкова съм доволна, че Бен иска само по двайсет долара на час. Истинско спасение е.

— Аха. — Кой е Бен? О, учителят. — Е — рече Корд, — това е хубаво. Трябва да тръгвам.

— Почакай. Още едно нещо. Отборът не може да уреди автобус за мача в Хигинс. Джейми иска да знае дали ще го закараме с колата заедно с Дейви?

— Мисля, че да. Разбира се.

— Нали няма да забравиш? Това е последният мач за сезона.

— Няма да забравя.

Отново приближаваше кола. Но тази не профуча покрай него. Тя спря. Корд се обърна към нея и видя, че Стив Рибън и Джак Тредъл го гледат. Рибън беше много сериозен.

По дяволите.

Беше колата на Джак Тредъл — поостарял мерцедес, макар да имаше голям луксозен телефон. Спряха пред патрулната кола на Корд. Двамата мъже слязоха. Той осъзна, че Даян му говори нещо. Той й каза:

— Трябва да тръгвам. Ще се прибера около осем. — Затвори телефона.

Тредъл остана до колата, а Рибън тръгна към Корд. Двамата си кимнаха.

— Как върви работата по новата ти следа, Бил? — попита Рибън без интерес.

— Бавно, но напредва.

Рибън рече:

— Какво ще кажеш да се поразходим малко ей там? — Той посочи тъмното петно на скоро окосена трева край огромен дъб.

Има нещо познато тук. Това вече не сме ли го правили?

Корд закрачи под внушителните клони на дървото, изучавайки изражението на Рибън, после се обърна към Тредъл. Извади монета от джоба си и започна обичайния си трик с нея.

Имаше много неща, върху които да мисли, но една грижа, чисто практическа, се загнезди в съзнанието му: как щеше да съобщи на Даян новината, че са го уволнили.

3.

— Можем да продадем колата.

Даян Корд се бе заела да разчиства кухненските шкафове. По всички плотове и по масата имаше какви ли не кутии и съдове. Корд си събу обувките и седна край масата. Към него се търкулна консервна кутия със свинско и боб. Той я хвана, преди тя да падне на пода. За миг се зачете в етикета, а после я остави на масата.

— Колата ли? — попита той.

Даян каза:

— Ако са те изхвърлили, това не значи, че е краят на света. Можем да продадем втората кола, и без това не ни е нужна, а и така ще си спестим от застраховката и поддържането.

Той пак се вгледа в кутията.

— Защо смяташ, че са ме уволнили?

— Видът ти е толкова печален, явно има нещо от тоя род.

Бил Корд каза:

— Предложиха ми да стана шериф.

След толкова години семеен живот Даян все още понякога не можеше да разбере кога той се шегува. Тя остави встрани двете кутии, които държеше, посегна към трета, но се спря.

Бил Корд каза:

— Сериозно говоря.

— Предполагам, че има и нещо друго.

— Освободили са Стив Рибън. Той се провали много със случая, но е тясно свързан с Бул Купър и Джак Тредъл, затова го преместват на някаква комфортна службичка в окръжното. Аз ставам шериф. Джим Слоукъм поема углавните престъпления. Т. Т. е уволнен. С този нов свидетел вече знаем, че Филип е бил невинен. Трябваше им някой, върху когото да стоварят вината за смъртта на момчето. Т. Т. пое удара.

— Но нали имаше анкета?

— Не го обвиняват в нищо. Просто го уволняват.

— Това е много лошо. Винаги съм го харесвала. Добър човек е.

— Той е страшно добър човек — яростно заяви Корд.

Тя седна на кухненския стол, който той й подаде. Тези столове сами ги бяха ремонтирали. Корд изведнъж си припомни миризмата от разтворителя на боя.

Тя каза:

— Заради Т. Т. ли си така разстроен?

— Отчасти. И защото трябва да се откажа от разследванията.

— Значи си загрижен, задето ще седиш зад бюро, така ли?

— Да — отвърна Корд. После реши, че не бива да я лъже така явно: — Не. Работата е в това, че Слоукъм ще поеме случая Гебън.

— Е, и?

Корд се изсмя.

— Скъпа, от години работя със Слоукъм. Да е жив и здрав, но Джим може да хване един убиец в момента, в който онзи зарива с вар тялото, а портфейлът на жертвата да стърчи от джоба му и ножът да е между зъбите му и въпреки това пак ще оплеска разследването.

Даян дълго се взираше в продуктите, сякаш търсеше нещо хубаво за полицая. Тя каза:

— Възможно е.

— Не съм склонен да оставя така тази работа.

Даян рече:

— Въпросът ми няма да ти хареса, но предполагам, че ще ти плащат повече пари.

— Донякъде.

— Колко?

— Пет.

— Стотака?

— Хиляди.

— А. — В гласа й се усещаше достатъчно респект, за да изпълни Корд с болезнен трепет.

Даян стана. Третата консервна кутия с боб бе наредена до себеподобните си върху рафта. После дойде ред на подправките.

— Ти не си ял. Какво да вечеряме? Искаш ли да ти изпържа малко месо?

— Не ми се ще онзи тип да се измъкне.

— Поемането на случая от Слоукъм не означава непременно, че той ще се измъкне. Нали Джим няма да работи сам по случая?

— Вероятно ще дойде някой новак от окръжното. Този случай е вече неудобно бреме. Искат просто да го махнат.

Даян се залови с пакетираните продукти.

— Нека само те попитам нещо. Да речем, че този тип не ни беше оставил ония снимки на Сара. Пак ли така настървено щеше да го преследваш?

— Може би не.

— Значи, ако това не бе станало, ти щеше да заемеш службата?

Корд каза:

— Винаги съм искал да бъда шериф.

— Ами всъщност той нищо не е сторил на Сара и сега го няма. Офейкал е, нали?

— Може би. Не е сигурно.

Даян помълча малко.

— Дълго време си желал това. Всички в града имат за тебе по-добро мнение, отколкото за Стив Рибън. Могат да те изберат винаги, когато пожелаеш.

— Не мога да ти кажа, че не искам… А положението е следното: с напускането на Стив имат нужда от нов шериф. Ще бъда или аз, или Слоукъм. Ние сме старши.

Даян рече:

— Скъпи, мисля, че не бива да се отказваш. Не можеш да работиш за Джим. Това изобщо не го виждам.

Корд се усмихна обезсърчено.

— Ще бъде тежко да постъпя така спрямо Ню Лебънън. Повярвай ми.

Тя разкъса целофанената опаковка на парчета от говежда плешка. Те паднаха, блестящи и меки, върху дъската за рязане. Тя взе нож и започна да реже парчетата на по-малки. Искаше й се да поговори с Бен Брек за това. Не да търси съвета му, а просто да му каже какво чувства. Без да поглежда към съпруга си, тя рече:

— Ако трябва да говоря откровено, Бил… — Рядко използваше името му. Понякога във връзка със скъпи подаръци, които току-що й бе дал, но по-често при подобни ситуации. — След няколко години Джейми ще постъпва в колеж и ти знаеш какви са сметките на доктор Паркър.

— Пет хиляди са доста пари — каза Корд.

Дълго време мълчаха. Даян наруши тишината.

— Добре, казах вече каквото исках. Защо не вземеш да поговориш с Джейми? Той трябва да се обажда, ако ще закъснява след времето за вечеря. Току-що се прибра и веднага отиде в стаята си, без да поздрави или да продума нещо и сега слуша някаква ужасна рокмузика с писъци и виене.

— Е, може би то означава, че така се чувства по-добре.

— Би могъл да покаже, че се чувства по-добре, като се връща вкъщи когато трябва, и като слуша Бий Джийс или Синатра.

— Не съм в настроение да му се карам тази вечер. Може би утре ще говоря с него.

Тя избърса ръцете си. Корд изучаваше надписите по кутия бира и не я видя как тя изви устни в гневна гримаса или как стисна ръката си в юмрук.

Всъщност той не иска да направи това заради ония мъртви момичета от езерото — които нямаше да са мъртви, ако не си търсеха белята, и двете колежански уличници. Не, не, той иска да спаси ония ченгета, които смята, че е погубил, там, на бетонния под в търговския център „Феъруей Мол“, че ги е повалил като изпочупени кукли, както изглеждаха на първата страница във вестника.

За тях е твърде късно, Бил. Твърде късно.

Даян каза на мъжа си:

— Престани да се чумериш. Тази вечер ще обмислиш всичко и каквото и да решиш, ние пак ще си хапнем от моите специални шишчета за вечеря. После ще гледаме филма с Фара Фосет и ще те оставя да познаеш кой е убиецът. Сега върви да полееш оная нова морава, ако пилците са оставили нещо от семето.

И тя се обърна към мивката, широко усмихната, изгаряща от гняв към самата себе си за това истинско малодушие.

В осем и трийсет сутринта Бил Корд влезе в шерифската служба и закачи синьото сако и шапката си. После отиде в кабинета на Стив Рибън, където се бе събрало цялото управление без двамата дежурни по патрул. Всички му кимнаха. Той се спря на вратата, а после седна между тях — от другата страна на бюрото, зад което седеше Джим Слоукъм в стария висок стол на Рибън.

Върху бюрото на видно място се мъдреше тазсутрешният „Реджистър“. На първата страница с големи букви се четеше: „Шерифската служба подновява случая от Одън“. Подзаглавие: „Смъртта на младежа наречена «трагичен инцидент»“.

— Е, господа — каза Слоукъм, — добре дошли. Всички сте чули съобщението за повишението на Стив и ние наистина се радваме за тази му длъжност. Поканих ви тук да пообсъдим малко нещата и да ви кажа за някои от промените, които се каня да въведа. И ако има някакви въпроси, искам да ме прекъснете. Ще го сторите, нали?

Ланс Милър, чието тяло бе затруднено в движенията си поради превръзките около ребрата, рече:

— Разбира се.

— Добре. Първо на първо, нямам намерение да изменям нещо съществено, но аз доста мислих за управлението и има някои неща, дето можем да поизменим и така ще е по-ефикасно. — Той сведе поглед към лист хартия. — Ами, точка първа, ще променим радиокодовете. Навикнали сме на доста небрежни приказки по радиото и мисля, че не бива да го правим. По тоя начин можете да попаднете в някои съвсем непрофесионални ситуации. Отсега нататък ще използваме Кодовете за свръзка на служителите в обществената безопасност. Като тия, дето ги гледате по телевизията. Десет-четири. Десет-тринайсет. От тоя род. Те са трийсет и четири и ще трябва да ги научите всичките. О, освен това не искам да казвате А, В, С, нали разбирате. Искам Адам, Бой, Сесил и тъй нататък. Няма да използваме военните наименования. Знам, някои от вас, момчета, са научили Алфа, Браво, Чарли, Делта. Ние не сме военни и нямаме причина да се срамуваме от това.

Двама полицаи кимнаха, за да покажат, че не се срамуват.

Да си ни жив и здрав, но… Бил Корд се поразмърда и кръстоса ръце.

Слоукъм каза:

— Десет-четири?

Полицаите учтиво се усмихнаха.

— Още нещо. Не искам да се притеснявате дали да ме наричате с малкото ми име. От години съм бил за вас Джим и не ми се ще да се държите помпозно с мене и да ме наричате „шериф“ или „сър“, или нещо подобно. Обещавате ли?

— Да, сър! — поривисто отвърна един от полицаите и всички се разсмяха.

— Също така се погрижих да снабдя всички с уоки-токи. Кметът Купър смята, че това е добра идея, но откъде ще дойдат парите, е съвсем друго нещо, затова може да се наложи да почакате за тях. Аз само исках да знаете, че те са в списъка с нашите желания. Сега нека да разгледаме задачите по същество.

През следващите десетина минути Корд се помъчи да внимава, докато Слоукъм описваше своите планове за разделяне на Ню Лебънън на полицейски райони и за специалния отряд за борба с наркотиците, който смяташе да създаде.

Един от полицаите се намръщи и каза:

— Мисля, че досега не съм арестувал никого за истински наркотик, Джим. Не е имало нищо повече от малко марихуана. Или кокаин в Одън. — Той се обърна към друг колега: — А ти?

Останалите полицаи казаха, че рядко им се е случвало.

— Това не означава, че няма да има — рече Слоукъм и размаха списание „Тайм“, чиято тема на броя бе кокаинът в малките градчета.

От този момент Корд беше вече само тялом в стаята.

След половин час полицаите се разотидоха, носейки фотокопия с новите радиокодове, по които щяха да бъдат изпитвани следващата седмица. Корд премести стола си по-близо до бюрото.

— Хубаво е, че остана, Бил. Има някои неща, за които трябва да си поприказваме.

— И аз така мисля.

Слоукъм рече:

— Умувах доста и искам да ти кажа какво съм решил. Ситуацията е малко особена, ти си по-старши от мене, а пък аз получих службата. Затова стигнах до една идея, от която, мисля, ще си доволен.

— Да чуем.

— Смятам да създам тука нова длъжност. Ще се нарича заместник-шериф. — Слоукъм направи пауза и позволи на Корд да осъзнае пълния смисъл на думите му. Тъй като той не реагира, Слоукъм каза: — И познай кой ще бъде назначен на нея?… Можеш да бъдеш сигурен. — Слоукъм засия. — Звучи чудесно, нали?

— Какво точно ще означава това?

— О, не смятай, че ти правя услуга. Не, сър. Работата е там, че ще трябва да работиш здравата. Мислех си къде са твоите таланти, Бил. Лесно може да се види, че ти си по-добър администратор от мене. Ще те натоваря с доста работа. Планирането, извънредните часове, проблемите на личния състав, ведомостта. И така, какво ще кажете за това, господин заместник-шериф?

Корд стана, затвори вратата и после се върна на стола си. Той погледна Слоукъм право в очите.

— Джим, сега ти си шерифът и мисля, че навярно ще ръководиш отдела доста добре. Но аз смятам да правя едно нещо, и то само едно, а това е да заловя убиеца на Джени Гебън. Ще го намеря независимо дали той се намира в Ню Лебънън, или Фредериксбърг, в Чикаго или в Мексико сити и ще го докарам обратно, за да бъде съден. Сега ми кажи какъв е бюджетът за полицейските служители?

— Какво? — Слоукъм бе твърде изненадан.

— Бюджетът? — попита Корд нетърпеливо. — Стив не ти ли показа бюджета на отдела?

— Да, тук е някъде… — Той поразрови из бюрото за момент, търсейки нещо, което нямаше желание да намери. — Но, Бил, въпросът е там, че не знам дали мога да те оставя да работиш само по един случай. Ние вече сме с един човек по-малко, нали Ланс е със счупени ребра и тъй нататък. Това е доста голямо искане. Ще трябва да помисля.

— Струва ми се, че е ей там, онази компютърна разпечатка.

Слоукъм я взе и я разтвори.

— Кое, тази колонка ли? Тук пише: „Личен състав“.

Корд каза:

— Наистина е това. Трябва да зная с какво разполагаме.

— Какво означава?

— Дай ми листа. — Корд се намръщи. — Точно от това се боях. Почти нищо не е останало за повишения. Изобщо няма достатъчно средства за нов човек.

— Повишения ли? Трябва ли да давам на хората повишения?

Корд си водеше бележки по своите картончета. Той каза:

— Останали са ни около пет хиляди за пътни разноски и оборудване до края на годината… Е, ще искам да не закачаш това. Ще ми трябва доста голяма част от него, ако не всичко.

— Оборудване ли? Но аз нали казах, че имам затруднения в намирането на пари за уоки-токита. И смятах да закупя за всички ни по един „Глок“. Те струват по над четиристотин.

— „Глок“ ли? Джим, на нас не ни са нужни автоматични пистолети с по петнайсет куршума.

Слоукъм не отговори веднага, а после тихо рече:

— Аз съм шерифът, Бил. Ще помисля върху молбата ти, но нищо не мога да обещая.

Корд пусна листа върху бюрото.

— Добре, Джим, не виждам деликатен начин да ти кажа това, което се каня. — Той помълча, докато съвестно се опитваше да се сети за такъв начин. — Единственото нещо, с което мога да смекча нещата, е, че независимо дали на това място седиш ти, Стив или самият Джак Тредъл, аз пак щях да кажа същите думи. А това е: Ти получи сладка служба и двамата с теб го знаем, и аз се радвам за теб. Но ти бе назначен, защото аз се отказах. А цената за това е да получа случая Гебън и всички средства за пътни разноски и оборудване, до последния цент. След като приключа, с удоволствие ще ти помогна с цялата тая административна работа и дори ще науча твоите радиокодове, но дотогава ще бъде това, което казах.

Корд видя как Слоукъм бе толкова потресен, че лицето му сякаш се скова. Корд си помисли дали пък такъв разговор няма всъщност да е от полза, за да се постегне този мекушав човек.

— Не бива така да се държиш, Бил.

Палячовщината бе изчезнала и сега Корд виждаше в очите на Слоукъм твърде ясното съзнание, че той се е издигнал поради неговия отказ, виждаше и сломената надежда, която можеше съвсем реално да бъде покрусената амбиция на самия Корд, ако съдбата бе подредила нещата малко по-иначе. Заболя го — заради самия него, както и за Слоукъм — но той не се извини. Изправи се и тръгна към вратата.

— Разчитам на теб да не закачаш тия пари, докато не ми потрябват.

Уинтън Кресги дължеше следните суми: $132.80 на GMAC. $892.30 на „Юниън Банк“ (ипотеката). $156.90 на „Юниън банк“ (вноската за погасяване на заема). $98.13 на „Консолидейтид Едисън“. $57.82 на „Мидуестърн Бел“. $122.78 на магазин „Детски свят“. $120.00 на Кориса Ханли Дюк, икономката. $245.47 на „Американ Експрес“. $88.91 на „Мобил“ (проклети тексасци, проклети араби). $34.70 за стоки по каталог от „Сиърс“.

И това беше само за месец май.

Сърце не му даваше да пресметне цифрите за цялата година и просто не смееше да изчисли разноските на домочадието за грим, хамбургери, за най-новите модели маратонки „Найки“, за ръкавици, баскетболни топки, уроци по пиано, картофен чипс, софтуер на „Апъл“, тениски, касети на „Рън Ди Ем Си“, „Айс Ти“, на Джанет Джексън, Пола Абдул, за желирани мечета, пуканки, диетична пепси и какво ли не още, поглъщано от черната дупка на консумативното детство.

Дарла се появи на прага и му каза, че водопроводчикът току-що е привършил работата.

— А, добре — рече Кресги. — Колко? — Той разтвори чековата книжка и откъсна един чек. Остави го непопълнен и й го подаде.

— Сто двайсет и четири, скъпи.

— Колко?

— Не можем да се къпем със студена вода. — И тя излезе.

Той си отбеляза: Чек 2025. Сума $124. За проклетия водопроводчик. Защо, питаше се той, колкото повече получаваш, толкова повече харчиш? Когато двамата с Дарла се ожениха, те живееха в каравана, в южния район на град Колумбия, Мисури. Той бе помощник-шеф на охраната в университета, изкарвайки деветнайсет хиляди долара годишно. Тогава имаха спестовна сметка. Истинска спестовна сметка, която носеше лихви — не много наистина, но все пак нещо. Човек можеше да погледне дългия списък от вноски и да почувства, че постига нещо в живота. А сега, вятър и мъгла. Сега само дългове.

Това вече беше твърде много. От мисълта за сметките, за гладните деца, за жената, за това, че е без работа, дланите му започнаха да се потят, а стомахът му болезнено се присви. Спомни си случая, когато веднъж уговаряше един отчаян студент да слезе от покрива на ректората в Одън. На височина шейсет фута над алеята с плочи. Кресги бе съвършено спокоен. Нямаше никакво въже. Бе стъпил на перваз, четиринайсет инча широк. Сякаш се канеше да повика един-двама приятели да поиграят билярд. Уговаряше момчето малко по малко. Тогава Кресги не чувстваше нищо от ужаса, връхлитащ го сега, докато подреждаше дебелите пликове със сметки и чековата си книжка, която скоро щеше да бъде съвсем безпредметна.

Телефонът иззвъня. Той вдигна слушалката. Заслуша се, после погледна часовника си и каза:

— Ами не знам. — Пак се заслуша. — Да, струва ми се. — После затвори.

4.

— Уинтън, хайде, какво си се умърлушил? Сякаш са ти потънали гемиите.

Корд зави с колата зад ъгъла и натисна педала на газта. Четирицилиндровият двигател, специално форсиран, за да догонва и най-мощните автомобили, тласна назад двамата мъже. Хайде, Уинтън, горе главата, горе главата.

— Какво имаш тука? — Кресги гледаше седалката под хълбока на Корд. — На какво си седнал?

Беше облегалка от нанизани кръгли дървени топчета. Приличаше на изтривалка за крака.

— Хубаво е за гърба — рече Корд. — Все едно че те масажира.

Кресги гледаше надалече, сякаш бе забравил, че е задал въпроса.

— Обичаш ли риболова? — попита го Корд.

— Днес не ми се ще.

— Какво не ти се ще?

Кресги не отговори веднага. След малко каза:

— Не ми се ще да ловя риба.

— Сега не отиваме на риболов — рече Корд. — Но обичаш ли?

— Обичам да ходя на лов.

— Аз пък предпочитам да ходя за риба — каза Корд. — Но и ловът е хубаво нещо.

Минаха покрай езерото, където Джени Гебън и Емили Роситър бяха загинали. Корд не намали скоростта и двамата нищо не продумаха докато колата летеше по шосето за Фредериксбърг.

След десетина минути Кресги докосна цевта на специалния пистолет за размирици, закрепен между двете седалки.

— С какво е зареден?

— Солидно.

— Мислех си, че се използва каменна сол, гумени куршуми или нещо подобно.

— Не. Оловни сачми.

— Не се ли налага да използвате стоманени? Мислех си, че в тия райони използвате стоманени.

Корд каза:

— Не е ставало чак толкова нужда да стреляме сачми по хората наоколо.

— Да, наистина. Използвал ли си го някога?

— На два пъти съм го насочвал. Никога не съм дърпал спусъка, страшно съм доволен да го кажа. Имаш хубава жена.

— Да.

— Колко деца имаш общо?

— Седем. Къде отиваме?

— Фредериксбърг.

— О. Защо?

— Защото — отвърна Корд.

— О.

След двайсет минути спряха на голям паркинг и влязоха в сградата на Окръжното управление. Минаха край окръжната шерифска служба. Корд забеляза, че боядисваха една празна канцелария. Това беше старият кабинет на Т. Т. На табелката до вратата нямаше име. Той си представи табелка с името С. А. Рибън. Корд и Кресги продължиха по-нататък, към канцелария в дъното на коридора. Със златни букви върху рифеловано стъкло, пишеше: „Окръжен секретар“.

Кресги се спря да разглежда в коридора обявление за издирвани лица. Той каза на Корд:

— Ти имаш работа, детективе, аз мога да почакам тук.

— Не, не, влизай.

Корд тръгна през летящата врата и влезе в тъмен, сенчест стар кабинет, където се хвърляше в очи стар маслен портрет на съдия, изглеждащ така, сякаш през цялото време, докато е позирал, бе обмислял най-жестоки и необикновени наказания.

Откъм бюро до прозореца посивял плешив мъж с омачкана бяла риза, папийонка и тиранти им махна да се приближат.

— Поемете си дъх, господа. — Окръжният секретар започна да рови из купчините листове по бюрото. — Какво имаме тук, какво имаме тук… Така. Ето. — Той намери два листа, изпълнени със ситно напечатан текст. Сложи ги пред себе си. — Ти си направо смахнат, Корд, да се откажеш от подобен шанс.

Корд рече:

— Вероятно наистина съм.

— Нашите бяха направо бесни, това ще ти кажа. Никой не искаше така да стане.

— Аха.

— Ако не си разбрал.

— Разбрах.

— Какво иска да каже той? — Кресги попита Корд.

Секретарят добави високо, сякаш се надяваше да го подслушват.

— И никой тук не прелива от радост, задето наследихме, ти си знаеш кого.

Корд предположи, че той има предвид Рибън.

— Това вече не можете да ми го припишете на мене.

Окръжният секретар изведнъж стана сериозен и после разстели листовете пред себе си. Започна да прехвърля някаква дебела папка. Спря се на една страница и заговори скорострелно към книгата.

— Добре, вдигнете дясната си ръка, според дадените ми пълномощия…

Корд гледаше вкиснатата физиономия от портрета над главите им. Секретарят престана да чете и погледна Кресги.

— Вие какво, няма ли да си вдигнете ръката?

— Кой, аз ли? — попита Кресги.

— Нали именно вас ви назначаваме като полицай?

— Мен ли? — Баритонът му се вдигна почти до тенор.

— Вдигни си ръката, Уинтън — рече Корд.

Кресги го направи.

— Според дадените ми пълномощия от окръг Харисън, вие, Уинтън Уошингтън Кресги по този начин се назначавате като специален пълномощник, съгласно изменения щатски кодекс, Глава 12, Раздел 133.13. Повтаряйте след мен. „Аз, Уинтън Уошингтън Кресги…“

Кресги се прокашля, гледайки с удивление Корд.

— Какво става тук?

Корд каза:

— Изпълнявай каквото ти казва човекът.

— Аз, Уинтън Уошингтън Кресги, се заклевам да поддържам законите на този щат и неуморно и вярно да служа, като защитавам гражданите на окръг Харисън и общините в него…

— Ако не искате да произнесете „заклевам се в името на Бога“ — продължи секретарят, — можете да кажете: „давам честната си дума“.

Кресги каза:

— Заклевам се в името на Бога.

Корд го поздрави с ръкостискане. Секретарят му даде да подпише три листа.

— Ти не ми беше казал — прошепна Кресги на Корд.

— Имам нужда от тебе, Уинтън. Помислих си, че ако направо те докарам тук, ще бъдеш по-малко склонен да ми откажеш и да си потърсиш доходна служба някъде другаде.

— Виж какво, детективе, благодарен съм ти. Наистина. Но просто не мога да си го позволя.

Корд се усмихна загадъчно.

— Ти не можеш да си позволиш да не се съгласиш. Поговори с хубавата си женичка. Ще намериш някакъв начин да го уредиш.

Секретарят вече нямаше търпение.

— Вие двамата защо не си приказвате за това по-късно? — Той свърши канцеларската работа и сгъна два листа подобно на призовки. Подаде единия на Кресги. — Идете до централната окръжна регистратура, за да ви вземат отпечатъци от пръстите на същия формуляр и идете в „Личен състав“ да ви изготвят лична карта със снимка. В същата сграда. Бил ще ви покаже къде е. Заверете двете неща нотариално. Луси може да свърши това ако не обядва, в противен случай идете до „Фармърс Банк“. Потърсете Сали Ан. Ще ми върнете един екземпляр.

— Но аз дори не съм го обмислил.

— Вие сте специален пълномощник, което звучи добре, но не си въобразявайте много, това е най-ниското звание при нас. Имате ли разрешително за пистолет?

— Да, имам. Завършил съм курс за лично огнестрелно оръжие. Резултатът ми беше…

— Трябва сам да си закупите оръжие, но парите ще ви бъдат възстановени до двеста долара. Автоматите са позволени, но може да използвате само разрешени заряди, ето тези тук. — Той подаде на Кресги едно лошо фотокопие. — Не бива да са по-тежки от тях. И ако обработвате спусъка, теглото му не трябва да е по-малко от девет фунта.

Кресги кимна и Корд забеляза, че той вече престана да спори.

Секретарят продължи:

— Заплатата ви е двайсет и девет хиляди и петстотин годишно, разпределена пропорционално в зависимост от времето, в което работите при нас. Ще бъдете прикрепен към Бил. Ха, ха, предвиждам нещо. Я свършете случая Гебън и пипнете тоя ненормалник, можем да ви намерим постоянно местенце тук, в окръжната служба, ако ви атестират от щатската полицейска школа.

— Освен това получавате добавки, ако работите повече от двайсет и пет часа седмично. И за семейството трябва да плащате осигуровка. Имате ли жена и деца?

— Седем.

Корд добави:

— Това са децата. Има само една жена.

— О, и още нещо… — Той подхвърли към Кресги бележник в пластмасова подвързия, около триста страници дебел. — Това е Наказателният кодекс на щата и Наръчникът на шерифския пълномощник. Прочетете ги. Научете ги.

— Да, сър. — Лицето на Кресги светеше от сдържана гордост. — Трябва ли да отдавам чест?

— Всичко е написано вътре. — Секретарят потупа Наръчника.

Джени,

Ти искаше някой да те научи какво е любовта, а всичко, което ти намери, бе урокът на смъртта.

Защо отиде там в онази нощ? Ти ми бе казала, че е приключило.

Дали да ти вярвам, или не?

Незнанието ме измъчва така, както животът без теб.

Защо, рожбо, защо?

Ние скоро ще се срещнем.

Ем.

— Откъде е взето това?

— От портмонето на Емили в нощта, когато се е удавила.

Уинтън Кресги рече:

— Значи са смятали, че момчето Халпърн е написало това, така ли? Едно петнайсетгодишно хлапе?

— Уф! — изсумтя Корд.

Седнал в шерифската служба на Ню Лебънън, облечен в безупречно чиста и изгладена униформа, подобно на Корд, Кресги остави на бюрото обвитата в прозрачен найлон бележка на Емили, докато Корд четеше на глас доклада.

— „Графологичен анализ на разглеждания документ. Според моето професионално мнение не съществува повече от 50 процентна вероятност, че почеркът е на въпросната Емили Роситър. Значителни сходства са петградусов обратен наклон, кратки изкачвания и снишавания и камшичести главни букви. Има значителни отклонения от представените примери, но те могат да се обяснят с алкохолно опиянение, употреба на наркотици, емоционално вълнение или неустойчивост на повърхността при писане.“

— Защо Филип нищо не е казал за това?

— Може да не го е видял. А може да го е видял и то нищо да не е означавало за него. — Корд задържа поглед върху писмото и после рече: — Нека да приемем, че то наистина е на Емили, а?

— Добре.

— То говори ли ни нещо?

— Ами, поне две неща. Първо, че е писмо преди самоубийство. Следователно означава…

— Подсказва — поправи го Корд.

— Подсказва, че Емили се е самоубила. Тя не е била убита.

— Добре. А какво е другото нещо?

— Че момчето Халпърн не е убило и Джени. Искам да кажа, то загатва, че момчето не го е направило.

— Защо?

— Защото този „някой“, когото Емили споменава, вероятно е убиецът. Някой, с когото Джени е имала връзка. Несъмнено тя не е имала връзка с Филип Халпърн.

— Заради думите й, че е смятала нещо за приключило, така ли?

— Да. Че може би връзката е приключила.

Корд рече:

— И погледни това „отиде в онази нощ“. Може би е имала предвид вторник вечерта. — Той отвори куфарчето си. Опърпаната вече снимка на Джени Гебън от волейболното игрище гледаше надолу към дебелите купчинки индексни картончета. Той поразрови сред тях и измъкна едно.

— Това ли е компютърът ти, Бил?

— Хм, компютър. Ето. Между пет и шест часа същата вечер, когато Джени е била убита, тя и Емили са имали някакъв сериозен разговор. Може би спор. И Емили е била в мрачно настроение. Не е отишла да вечеря заедно с приятелките си.

— Значи навярно Джени е отивала да се срещне със своя любовник или бивш любовник, а Емили се е разсърдила.

— Възможно е.

— Почакай — рече Корд. Той изрови друго картонче. — Момичето, което ми каза, че Джени е била бисексуална, също спомена, че тя се е карала с някого във вечерта на убийството. Тя казала: „Обичам нея, теб не те обичам“. Ами ако се е съгласила да се срещне с този мъж…

— Или жена — добави Кресги.

Корд вдигна вежди, признавайки този момент.

— Възможно е. Но Траут, търговецът на килими, каза, че е видял мъж… Ако тя се е съгласила да се срещне с него за последен път и той я е убил?

— Това звучи доста убедително.

— Ами изследването на ДНК? На местопрестъплението е била намерена сперма на Филип.

— По дяволите, така е. — Кресги се намръщи.

— Не бива да се съгласяваш с мен толкова бързо.

Кресги поразмисли малко и каза:

— Може би любовникът я е убил. После момчето се е появило и я е изнасилило…

— Всъщност, ако тя вече е била мъртва, това не е било изнасилване. Било е оскверняване на човешки труп. По-дребно престъпление.

— О. — Кресги изглеждаше обезпокоен. — Имам страшно много да се уча.

Корд замислено рече:

— И защо Емили не дойде при нас, за да ни каже какво знае? Нима не е искала убиецът да бъде арестуван?

— Може би не е знаела името му. Ако момичетата са били любовници помежду си, тогава някой мъж, с когото Джени е имала връзка, би бил болезнен въпрос между тях. Навярно Емили не е искала и да чуе за него.

— Уместна забележка, Уинтън. Но все пак тя можеше да дойде и да ни каже, че някой, с когото Джени е имала връзка, я е убил.

Кресги бе принуден да се съгласи с това.

После Корд рече:

— Но разбира се, ето какво се е случило. Емили се е самоубила. Била е обезумяла от скръб, предполагам. Дори не е помислила за полицията. Единственото, което е съзнавала, е било, че любимата й е мъртва.

Кресги кимна.

— Това е добра идея. Да, бих приел това.

— Предстои ни тежка задача. — Той избра една купчинка с картончета и ги подхвърли на Кресги. — За Джени знаем, че има много хора, с които навярно е имала връзки.

— Е, не е възможно да има толкова много преподаватели.

— Преподаватели ли?

Кресги потупа картончетата.

— Но тя говори за професор, нали?

Корд се взря в писмото за отговор. Той вдигна очи и поклати глава.

— Защо казваш това?

— Ами — рече Кресги, — там пише „да те научи“. Просто предположих, че тя говори за един от своите професори.

— Е, Емили навярно го е възприемала в най-широк смисъл.

— Възможно е — съгласи се Кресги. — Но бихме си спестили доста време, като проверим най-напред преподавателите.

Корд прибра картончетата. Той каза:

— Този път ще използваме сирената, Уинтън. И светлините.

Ти мислиш, че тях ги е грижа?

О, ще узнаеш скоро.

Ти мислиш, че си им нужен,

но си за тях абсолютно ненужен.

Джейми Корд слушаше стиховете, които гъгнеха от слушалките на неговия уокмен. Лежеше по гръб, взирайки се в залязващото слънце. Искаше му се да може да познава колко е часа по положението на слънцето. Но не знаеше как. Искаше да умее да се ориентира по начина, по който някои дървета растат, но не си спомняше кой вид дървета бяха. Искаше му се да пътува в друго измерение. Джейми вдигна ципа на якето си нагоре заради хладния бриз и се смъкна още по-надолу в падинката с млада трева, за да се скрие от вятъра. Навярно наближаваше време за вечеря, но не бе гладен.

Той засили звука.

Затуй просто направи го сам, направи го сам,

помогни си, направи го сам…

Джейми се чудеше откъде се появи тази касета. Днес следобед се прибра вкъщи след тежка тренировка и я намери върху перваза на своя прозорец. Най-новата касета на „Geiger“ — снимката на кутийката показваше петима кльощави германски музиканти, облечени в кожа, с дълги развети коси, соло китаристът носеше някаква връзка около жилестия си врат.

Неговите родители никога не биха му я купили. Точно този албум беше страшно дързък; той бе забранен във Флорида, Атланта и Далас, а повечето от магазините за записи в окръг Харисън отказваха да го доставят. Може би го бе оставил Филип последния път, когато бе наминал. Една от песните на групата, от друг, не толкова скандален албум, бе използвана в „Изгубеното измерение“ и двете момчета често слушаха записите към филма.

Ти мислиш, че тях ги е грижа?

Той вдигна касетофончето с две ръце, вдигна го нагоре и го допря до бузата си.

Направи го сам, направи го сам, направи го сам…

Той си помисли за училището, за природонаучния клуб, който имаше сбирка точно в този момент. Навярно другите ще се оглеждат наоколо и ще питат къде е Джейми? И никой няма да знае, а после някой може да каже нещо за Филип, но няма да приказват много за него, защото това бе последното събиране за годината и в такива случаи се очаква да се забавляваш, да пиеш кока-кола, да тъпчеш устата си с курабии и да бъбриш за лятото, а не за членове на клуба, които са били дебели и чудати и които са били застреляни от полицията.

И освен това не е обичайно да се говори за момчета, които офейкват преди училищния купон, за да седнат край един гроб — приятели, на които, ако те не са наблизо, обикновено се подиграват, че са педерасти, затова майната ви, майната ви, майната ви…

Просто направи го сам, вземи бръснач, вземи въже, нямаш друга надежда, освен да го сториш…

Джейми погледна надгробната плоча и осъзна, че не е знаел второто име на Филип — Артър. Той се зачуди дали това не е име на някой роднина. Изглеждаше необичайно, че неговите родители са му дали второ име, защото това го правеха нормалните родители, а тези на Филип бяха пълни откачалки.

Джейми се отпусна назад, гледайки пъстрия гранит. Но този път той видя името: ДЖЕЙМС УИЛЯМ КОРД. Джейми си представи своето собствено погребение и видя как баща му е застанал до гроба. Баща му не изглежда особено опечален. Той гледа някъде надалеч, мислейки си за Сара. Джейми си представи как самият той е седнал сам пред своя гроб и бавно проследява буквите от името си. Той обаче прескочи второто си име.

Те успяха да заобиколят Суперпродавача и влязоха направо в канцеларията на Еймос Траут.

— Извинявай, че пак те безпокоя — каза Корд и го представи на Кресги.

— Имате ли нужда от мокет, пълномощник?

Кресги отвърна, засега не, но че ще го обсъди с жена си.

Корд рече:

— Би ли прегледал тази книга и ми кажи дали можеш да разпознаеш мъжа, който си видял на шосето в онази вечер.

— Ами, както вече казах, не мога да си спомня много подробности. Тоя стар буик доста добре го дава на скорост…

— И аз имам един олдс, който страхотно взема завоите — рече Кресги. — „Дженеръл Мотърс“ знаят как да правят коли.

— Точно така — съгласи се Траут.

— Ако успееш да стесниш кръга до няколко души, които може да приличат малко на човека, който си видял, това ще улесни доста нашата работа. — Корд му подаде ежегодника на Одънския университет. Траут започна веднага да го прелиства.

— Не бързай — каза му Корд.

Сърцето на Корд подскачаше всеки път, когато Траут откъсваше парченце хартия, за да си отметне някоя страница. Когато свърши, той разтвори на отбелязаните страници и посочи трима мъже. Той каза:

— Струва ми се, не е редно да свидетелствам, но може да е бил някой от ей тия хора.

Корд взе книгата и видя имената на мъжете, отбелязани от Траут. Погледна Кресги, който бавно кимна. Корд благодари на Траут и следван от Кресги, излезе от магазина, като дори не си направи труда да запише имената на своите картончета.

Кресги, току-що завърнал се от първата си мисия по събиране на доказателствен материал, бе подбрал по-добрите снимки.

На местопрестъплението край езерото през април Джим Слоукъм бе забравил да пренастрои автоматичния фокус на 35-милиметровия си фотоапарат и в тъмнината той понякога бе насочвал инфрачервения далекомер към някой храст или скала. Много от снимките бяха разфокусирани. Няколко от тях бяха зле преекспонирани. Кресги доста се забави, докато ги преснима с „Полароид“.

Седнали в кабинета, който фактически беше четвъртата спалня в къщата на Корд, заобиколени от останките на двете двойни поръчки пържени пилета, пиейки кафе (Корд) и силен чай (Кресги), двамата мъже се бяха надвесили над снимките.

Шест снимки, осем на десет инча, на стъпковите отпечатъци край езерото бяха забодени с кабарчета върху корково табло в съседство с реклама за поддържане на тревни площи, гарантиращо да направи всяка морава дебела и мека като котешка козина. В средата на таблото се мъдреха малките квадратни моментални снимки на Кресги.

— Струва ми се, тези двете — рече Кресги, почуквайки по една от снимките на Слоукъм и една от своите.

— Защо? — попита Корд. — Стъпката е подобна, но погледни размера. Обувката от местопрестъплението е по-широка.

Кресги обясни:

— Ами, почвата е по-влажна. Искам да кажа, край езерото. Четох в една книга по криминалистика, че отпечатъците в кал променят формата си в зависимост от близостта си до водния източник и от това, дали с времето отпечатъкът става по-сух или по-влажен. Този язовир наблизо има излаз за оттичащи се води и той е по-нагоре от мястото, където тялото е било намерено…

— Откъде знаеш това?

— Отидох там и видях.

— Значи разстилането на отпечатъка. Добре, но как е станало така, че на снимката от местопроизшествието стъпките не са така подчертани, както на твоята снимка?

— Мисля, че са — рече Кресги. — Просто той не е стоял на едно място. Виж, по-дълбоката вдлъбнатина е вдясно на дясното ходило, а ей тук тя е отляво на лявото стъпало. Означава, че този мъж ходи като пингвин.

— Да — каза Корд. — Наистина.

— Затова смятам, че са едни и същи.

— И аз така смятам, Уинтън. — Корд се замисли над тази подробност. — Струва ми се, че сме доста близо до някаква вероятна причина. Но страшно ми се иска да разбера истинския мотив. С какво друго разполагаме? — Той започна да прехвърля картончетата си, после извади две и бавно ги изчете. Той каза: — Помниш ли онова късче от компютърна разпечатка, което ти показах? Дето го бях намерил зад общежитието на Джени. Беше почти изгоряло.

— Не можах да открия нищо за него, преди да ме уволнят.

— Е, утре сутринта бих искал да провериш откъде е дошло.

Кресги трепна.

— Но в колежа едва ли ще ми позволят да направя това. Мен ме уволниха. Забрави ли?

— Уинтън, няма проблем дали ще ти позволят. Ще извадим заповед за обиск. Но ти трябва вече да мислиш като ченге.

Кресги кимна обезсърчено.

— Вее пак отскоро съм на тази служба, нали разбираш.

— Това не е извинение.

В десет часа на другата сутрин двамата мъже се изкачиха по стълбите на тъмната тухлена къща и позвъниха на входа.

Уинтън Кресги забеляза начина, по който Корд застана малко встрани, сякаш някой би могъл да стреля през дъбовата врата. Не му се вярваше някой да го направи, но и той постъпи като детектива.

Руса жена над четиридесетте отвори вратата. Беше с тесни рамене, облечена в бяла блуза и тъмна плисирана пола на карета. Бе се наклонила надясно под тежестта на голяма делова чанта. Тя я остави на пода.

Корд погледна очаквателно към Кресги, който се прокашля и каза:

— Добро утро, госпожо, съпругът ви вкъщи ли е?

Тя ги изгледа тревожно.

— За какво се отнася?

Корд рече:

— Вкъщи ли е, моля?

Кресги си помисли, че той самият не би казал това. Би отговорил на въпроса й.

Тя ги пусна да влязат.

— Той е в кабинета си, в дъното на къщата.

Двамата мъже минаха край нея. Тя се усмихна с любопитство. От движението аленото червило се разстели малко извън очертанията на устните й.

— Ето там. — Тя посочи към стаята и ги остави.

Ръката на Корд се устреми към пистолета му. Кресги направи същото. Почукаха на вратата и влязоха, преди да чуят отговор.

Мъжът се завъртя бавно на опърпания канцеларски стол, от чиято тапицерия висяха фъндъци от пълнежа. Кресги се зачуди дали той не бе намерил стола някъде по улиците в бедните си студентски години и от сантименталност си го е запазил. Ноздрите на Кресги трепнаха от миризмата на стари килими и мухъл. Идеше му веднага да се втурне към най-близкия прозорец и широко да го разтвори. Листовете хартия и книгите, изпълващи всяко свободно пространство, допринасяха за душната атмосфера, както и натрупаните в безпорядък стари фотографии покрай стените. Всичко бе покрито с тънък слой прах.

Ранди Сейлс си отбеляза с молив докъде е стигнал в обемистия том, който четеше, пъхна кламер между страниците и затвори книгата.

Една сойка кацна на клонче зад прозореца отвън и започна да кълве малките светли плодчета черница.

Бил Корд каза:

— Професор Сейлс, арестуваме ви за убийството на Дженифър Гебън.

5.

Сейлс се отпусна назад в своя архаичен стол. На лицето му бе изписана печал, но тя изглеждаше контролируема като при погребение на далечен роднина.

Изслуша Корд, докато той му издекламира правата на арестуваното лице. Корд безцеремонно извади белезниците от кожения калъф на колана си. Сейлс каза тихо някаква дума. Корд предположи, че е била „не“. Професорът прекара език по устните си. Един кръг. Втори. Той вдигна ръце и ги сложи на коленете; ръцете му изглеждаха мръсни заради тънките черни косми по тях. Корд забеляза, че стъпалата му сочат навън.

Той каза:

— Бихте ли вдигнали китките си, моля?

— Защо мислите, че съм аз? — той запита това с непресторено любопитство. Не подложи китките си.

— Появи се един свидетел и посочи вашата снимка в годишника. Видял ви е край езерото в онази вечер. Ръцете ви?

Сейлс кимна и каза:

— Мъжът в колата. Той едва не ме прегази.

Кресги рече:

— И ваш отпечатък от ботуш съответства на намерен край мястото на убийството. — Той погледна Корд да види дали е било правилно, че съобщава този вид информация.

— Мой отпечатък от ботуш? — Сейлс неволно погледна към мръсен ъгъл в кабинета, където вероятно доскоро е стоял чифт ботуши. — Значи сте вземали мои отпечатъци от двора?

— Да, господине — каза Кресги. — Всъщност направихме снимки.

Сейлс пошавна с пръсти, а по лицето му се изписа съжалението на маратонец, който напуска състезанието заради схващане само на половин миля от финала.

— Бихте ли дошли с мен? — Сейлс се изправи.

— За какво? — попита Корд.

— Аз не съм я убил. — Сейлс изглеждаше сломен от апатия.

— Ще кажете това в съда, господине.

— Мога веднага да го докажа.

Корд го погледна в очите и там видя огромно разочарование — много повече, отколкото отчаяние. Той кимна с глава към вратата.

— Пет минути. Но ще носите белезниците. — Той му ги сложи.

Когато излизаха от къщата, Кресги прошепна:

— Нека да си го изясня. Ако каже, че не го е извършил, даваме му шанс да ни покаже някаква нова улика, така ли? Просто искам да зная правилата.

— Уинтън — търпеливо каза Корд, — няма правила.

Двамата мъже последваха Сейлс навън. Отидоха до задната страна на къщата — на десет фута от мястото, където Кресги бе фотографирал отпечатъци от стъпки на Сейлс. Корд позна бъзовия храст от моменталните снимки. Той хвърли поглед към фасадата на къщата. Стори му се, че подушва цигарен дим. Видя, че жената на Сейлс стои в кухнята на трийсетина фута от тях.

Сейлс се приближи до разкопана леха с два широки реда по около двайсет фута на дължина. Малки зелени стръкове се подаваха на съвсем равни интервали по ивиците.

— Копайте тук. — Той посочи с крак към земята.

Кресги взе една ръждясала лопата. В този момент Корд усети някакво презрение да витае наоколо. Очите на Сейлс бяха се присвили. Кресги започна да копае. След няколко фута надолу се показа пластмасова кутия. Той пусна лопатата на земята. Измъкна кутията, почисти я внимателно от пръста и я подаде на Корд. Вътре имаше въже за простиране.

— Това е оръдието на убийството — каза Сейлс.

Корд се обърна към него.

— Искате ли да дадете показания?

Сейлс рече:

— Това е доказателството.

— Да, господине — каза Корд. — Отказвате ли се от правото си на свой адвокат, който да присъства по време на разпита?

— Той уби Джени с това въже. Аз го видях. По него има отпечатъци от пръстите му.

— Твърдите, че не сте я убили ли? — попита Кресги.

— Не, не съм я убил — каза Сейлс. Той въздъхна. — С Джени имахме връзка миналата година.

— Да, така и предполагахме — рече Корд.

На отворения прозорец русата жена бе облегнала брадичка на ръката си и слушаше думите му без каквато и да е видима емоция. Цигарата се поклащаше над перваза и от нея бавно се издигаше струйка дим.

— Бях съвсем увлечен по нея. — Той се обърна към Корд: — Вие сте я виждали. Как може човек да не бъде очарован от нея?

Корд помнеше луната, мириса на мента от устата на мъртвото момиче, аромата на парфюма й. Помнеше безжизнените очи и тинята. Той нямаше представа колко очарователна е била Джени Гебън.

Сейлс каза:

— Тя ходеше да работи при мен в службата по финансиране.

— Току-що идваме оттам. Късчето обгоряла хартия, което намерихме зад нейното общежитие, отговаря на компютърните архиви от вашите документи. Вие сте проникнали в стаята й и сте откраднали писмата и документите й. Изгорили сте ги.

Сейлс се изсмя късо и безсилно като човек, разбрал, че тайните му вече изобщо не са тайни. Той кимна.

— Знаете ли какво е финансовото състояние на колежа?

Защо много преподаватели си въобразяват, че тяхното учебно заведение е от първостепенна важност в умовете на всички?

Сейлс продължи:

— Още от средата на осемдесетте съществува опасност да ни закрият. Преди две години на нас с декан Ларъби ни хрумна една идея. Като декан по финансовата помощ аз започнах да раздавам заеми на студенти, които не се справяха добре с учението. Милиони долари.

Корд кимна.

— Давали сте им парите, те са ги плащали на колежа, а после са отпадали и са напускали. Вие сте задържали парите. Кой, хм, всъщност е бил изиграваният в тази сделка?

— Бяха предимно щатски и федерални пари — каза Сейлс. — Това е доста често срещана практика в малки колежи. — Професор Сейлс ги информираше, а не се извиняваше. — Времената са изключително тежки за образователните институции. След около седмица се очаква финансова ревизия на Одън от страна на Министерството на образованието. Ще открият неустойките при заемите. Направих отчаяни опити да намеря някакво временно финансиране, за да вложим в сметките по заемите, за да прикрием дефицита, но…

— И Джени е разбрала за машинациите и вие сте я убили — рече Кресги.

— Не, господине, не съм. — На Корд му се стори, че долавя провлечения изговор на военен офицер от Юга в обидения глас на мъжа. — Тя знаеше какво става. Но то не я интересуваше. А и мен не ме интересуваше дали тя знае. Просто й бях уредил тази работа, за да можем тайно да се срещаме. Тя си вземаше понякога административна работа за вкъщи. След като умря, аз отидох в студентската й спалня и изгорих ония материали и писмата й. В случай че ме е споменала някъде в тях.

— Ето защо накарахте Стив Рибън да ме отстрани от случая, нали? За да не се разкрие тази ваша тайна?

— Обещах на него и на шериф Елисън университетска подкрепа при изборите през ноември.

Лицето на Кресги се свъси при това първо надзъртане в политиката. Той бе на служба по-малко от двайсет и четири часа.

— Но аз не съм я убил. Заклевам се. — Гласът му се сниши. — Нашите отношения никога не са излизали извън секса. Бяхме любовници. Един или два пъти дори си помислих за женитба. Но тя ми каза директно, че я интересува само сексът и нищо друго. Бях доволен и се съгласих. Не продължи дълго. Джени беше бисексуална, нали разбирате. Впоследствие тя оправи връзката си с Емили, своята съквартирантка, и ние с нея се разделихме.

— Смъртта на Емили бе самоубийство, нали?

— Да, сигурен съм в това. Тя ми се обади вечерта, когато умря. Отидох да се срещна с нея. Беше ужасно депресирана заради Джени, говореше несвързано. После побягна. Не се съмнявам, че тя се самоуби.

— Е, професоре, кой мислите, че е убиецът?

— Около четири месеца след като ние с Джени се разделихме, тя ми каза, че е започнала да се среща с друг. Бяхме все още близки и тя сподели някои неща за своя любовник. Връзката изглеждаше доста пагубна. Най-после тя скъса с него, но любовникът й бил бесен. Същия ден, когато бе убита, след лекциите, Джени ми каза, че се е съгласила да се срещне с него за последен път. Щяла да му заяви, че всичко е свършило и че трябва да я остави на мира. Опитах се да я разубедя. Не бе възможно да я защити човек. Тя не допускаше това, не искаше да зависи от никого. Безпокоях се за нея през цялата вечер. Накрая я закарах с колата до езерото, където била срещата им. После намерих Джени. С въже около шията. Онова въже. Беше мъртва.

— Не беше ли изнасилена? — попита Корд.

— Не, това трябва да е станало по-късно. От момчето, което бе застреляно.

— Защо — попита Кресги — прибрахте въжето?

— Канех се да го унищожа. Но после си помислих, че заради самия себе си трябва да го запазя — да докажа, че неговите отпечатъци са по оръдието на убийството. Увих го в парче найлон и го зарових тук.

Кресги бе изкаран от търпение.

— Да унищожите въжето ли? Значи сте искали да прикриете убийството? Защо?

— Не разбирате ли какво би се случило, ако се разчуеше, че професор е убил една от своите студентки? Това би ликвидирало Одън. Записванията рязко ще спаднат. Това би означавало краят на колежа. О, толкова ми беше тежко… О, горката Джени. Но аз трябваше да помисля преди всичко за колежа.

— Професор ли? — попита Корд. — Кой е той?

— Предполагам, че сте разговаряли с него, когато разпитвахте хората — рече Сейлс. — Казва се Лион Гилкрист.

Джим Слоукъм, Ланс Милър и един окръжен полицай ги чакаха в университета, на една алея между сградите.

Корд каза:

— Той твърди, че е Гилкрист, един от преподавателите на Джени.

Милър отвърна:

— Мислех, че е бил в Сан Франциско по време на убийството.

Корд се обърна към Кресги:

— Проверих полетите. Гилкрист е заминал в уикенда преди убийството. Секретарката му каза, че се е върнал едва преди няколко дни.

Сейлс рече:

— Кълна се, офицер. Той се бе върнал във вторника, когато тя бе убита.

Кресги предложи:

— Може би, ако е възнамерявал да я убие, той е използвал друго име при полета.

Корд кимна и после предаде Сейлс на Слоукъм.

— Закарай го в ареста. Запиши — обвинение в убийство и възпрепятстване при разкриване на углавно престъпление.

Корд и Кресги оставиха след себе си протестите на Сейлс и минаха през висока украсена арка, подобно на входа на средновековен замък. Звуците от стъпките им отекваха между високите бетонни стени.

Изведнъж чуха шум като от течаща вода.

— Какво е това? — прошепна Кресги.

Когато се приближиха още повече до лекционната зала, разбраха, че шумът бе от аплодисменти, които се засилваха и скоро към тях се прибавиха и подсвирквания. Врявата изпълни старите строги коридори в готически стил. Корд изведнъж си представи една картина: бой на гладиатори от някакъв стар филм.

Отвориха се врати и всичко наоколо се изпълни със студенти по шорти, джинси, пуловери, тениски. Корд влезе в аудиторията. Тя наистина напомняше на Колизеума. Стръмни редици с банки се издигаха от малък полукръгъл подиум, върху който имаше само една нащърбена катедра. Таванът на аудиторията бе висок, с неопределен цвят и потъмнял от многогодишна мръсотия. Стените бяха облицовани с тъмен дъб. Извитата лампа на катедрата все още светеше и сред полумрака на залата хвърляше слаба сянка върху подиума.

Корд спря един високо подстриган студент.

— Извинете, това курсът на професор Гилкрист ли е?

— Да, господине.

— Знаете ли къде е той?

Момчето се обърна, видя някого и се ухили. Продължи да оглежда аудиторията.

— Не. Сигурно си е отишъл.

— Той не отсъства ли от града за известно време?

— Да. Чух, че бил в Сан Франциско допреди няколко дни. Върна се да изнесе последната си лекция.

— За какво бяха аплодисментите?

— Ако някога сте го слушали, щяхте да разберете. Той е страшно емоционален.

Корд и Кресги продължиха по коридора, докато стигнаха до кабинета на Гилкрист. Професорът го нямаше там и секретарката на факултета си бе отишла. Кресги посочи към нейната въртяща се картотека, която бе обърната на буквата „Г“. Картонът с домашния адрес на Гилкрист бе изчезнал. Чекмеджетата на писалището бяха отворени и макар Корд да намери досиета за други преподаватели, за Гилкрист нямаше нищо.

На излизане те пак минаха край аудиторията.

Лампата на катедрата бе загасена.

Апартаментът не беше университетска собственост. Намираше се на три мили извън града в комплекс от двуетажни тухлени сгради. Вратите на втория етаж се отваряха към тесен балкон, който минаваше по цялата дължина на сградата. Гилкрист живееше в апартамент 2Д. Комплексът бе заобиколен от гъста зеленина и големи дървета. Корд забеляза, че през гората той е само на една миля разстояние от собствената му къща. Още една улика, която прокурорът можеше да използва — за Гилкрист е било просто една малка приятна разходка от двайсетина минути, за да стигне до къщата на Корд и да остави заплашителните снимки на Сара.

Корд паркира патрулната кола край група ели, които го скриваха от сградата. Корд отключи пушката и кимна на Кресги да я вземе.

— Нали ми каза, че ходиш на лов?

— Аха. — Кресги взе пушката срещу размирици и на Корд му достави удоволствие да наблюдава как едрите ръце на Кресги зареждат и приготвят пушката така, сякаш се е занимавал с това от петгодишна възраст. Слязоха от колата и тръгнаха по пътеката.

Кресги рече:

— Чувам нещо откъм гората. Хей там.

Корд погледна, присвивайки очи, към гъстата гора.

— Виждаш ли нещо?

— Не мога да разбера. Прекалено много блести.

— Какво чу?

— Стъпки. Може би на куче. Вече не ги чувам.

— Оглеждай се назад — рече Корд.

— Той е само един професор.

— Оглеждай се назад — повтори Корд.

Приведени, двамата мъже потеглиха един до друг към администрацията. Корд намери апартамента на управителя и позвъни. Никакъв отговор. Той даде знак с глава към горния балкон. Двамата се изкачиха по стълбите.

Корд прошепна:

— Ти никога не си го правил, затова ще влезем заедно.

— Съгласен съм — искрено каза Кресги, като едва изрече думите с пресъхналото си гърло.

— Да тръгваме.

Отдолу под тях пропищя клаксон.

Корд и Кресги рязко се обърнаха. Патрулната кола на Джим Слоукъм — с Ранди Сейлс, закрепен в белезници към задната седалка — спокойно се приближи и спря на паркинга. Слоукъм отново натисна клаксона и махна с ръка.

— Хей, Бил — извика той, — реших, че може да имаш нужда от подкрепа.

— Господи боже мой — дрезгаво прошепна Корд. — Джим, какво правиш? Той ще те види.

Слоукъм излезе от колата и се огледа. Той се провикна:

— Какво казваш?

Корд изскочи от прикритието си и хукна към входната врата на апартамента на Гилкрист, крещейки на Слоукъм:

— Внимавай зад сградата! Наблюдавай отзад!

Корд и Кресги застанаха от двете страни на вратата.

Кресги каза:

— Ако той е вътре, вече знае, че си има компания.

— Това е отвратително — рече Корд.

Корд попита:

— Правил ли си го изобщо някога?

Корд се поколеба.

— Не съвсем. — Той почука на вратата. — Професор Гилкрист. От шерифската служба сме. Отворете.

Никакъв отговор.

— Дай да опитам. — Кресги заудря по напукания фурнир на вратата.

— Полиция, професоре. Тоест шерифската служба. Отворете вратата!

Пак нищо.

Корд хвана кръглата дръжка на вратата. Двамата насочиха оръжието си нагоре. Корд завъртя дръжката, блъсна силно с рамо вратата и я отвори. Втурнаха се вътре.

Джим Слоукъм се обърна към задната седалка. Той каза на Сейлс като обяснение:

— Предположих, че се нуждаят от подкрепа. — И подкара колата към задната част на комплекса.

— Вижте какво — рече Сейлс, — тук никак не ми е удобно.

— Една минута — каза Слоукъм и слезе от колата. Извади от кобура служебния си пистолет и хвърли поглед към занемарената и пожълтяла тревна площ.

— Не можете да ме оставите тук. Аз съм невинен.

— Тихо.

— Не можете да ме държите тук!

— Моля, господине, ще ви бъда благодарен, ако просто млъкнете.

— Снемете най-после отпечатъците от проклетото въже. Слушате ли ме? Слушате ли?

Джим Слоукъм го бе слушал — през целия път от колежа Одън — и вече му бе писнало. Той се надвеси напред.

— Затвори… си… устата. Ясно?

— Не можете да ме държите тук.

Слоукъм се отдалечи към гаража, който бе отделен от сградата. Приближи се на пръсти, погледна през прозореца, видя, че няма никой и после мина отзад, за да се изпикае.

Подушвайки спарен въздух, Корд и Кресги се промъкнаха в апартамента. На пода до тях имаше дървена закачалка за дрехи с подставка за чадъри, с издялано релефно изображение на хрътка, подгонила мечка. Корд метна поглед към черните блестящи махагонови зъби на мечката и продължи по-нататък.

В дневната вонеше на плесен, влажна хартия, прах и на вкиснато, сякаш в стаята имаше старо и болно домашно животно. Помещението бе затъмнено от спуснатите завеси и изглеждаше необитаемо. Библиотечните шкафове бяха претъпкани с книги, но обложките на всички томове бяха от матова хартия с избелял старомоден печатарски шрифт. Дървените столове бяха покрити с прах, а по тапицираните нямаше вдлъбнатини. След Корд бавно се понесе кълбо от прах.

Двамата внимателно се придвижваха, влизайки в стаите и прикривайки се един друг, сценарий, който Кресги бързо усвои. Корд виждаше, че той се вълнува и се старае да гледа едновременно в три посоки. Провериха всички стаи освен кухнята.

Спряха отвън пред затворената двойна стъклена врата.

Кресги бе извил показалеца си около ръбестия спусък на пушката. Корд повдигна нагоре едрия пръст и го опъна до предпазителя. После кимна към вратата и двамата едновременно нахлуха вътре.

Беше празно.

Кресги вдигна чаша с плесенясал слой засъхнало кафе. Върна я на мястото й. Върху масата имаше струпани литературни списания, книги, статии с трудни заглавия. „Делмор Шварц: Поезията на натрапчивостта“. „Особени проблеми при превода на Cantos“. „Възраждането на поета воин“…

Онова чувство най-напред обзе Корд, докато прелистваше празния бележник край жълтия телефон, който бе украсен с лепенка във вид на маргаритка. Той се спря, а прокрадващата се ледена тръпка започна от основата на шията и се спусна по гръбнака му. Скротумът му се присви. Той вдигна един по един запотените си пръсти от пистолета и почувства как краищата им се охлаждат. Озърна се наоколо, погледна към неподвижните крила на вратата, навън през прозореца към почернелия изкривен ствол на една върба.

Той е наблизо. Чувствам го.

Кресги пусна списанието на масата. Корд отиде до печката и я докосна отгоре. Опари се. Чайникът също бе горещ, но когато той отново почука предпазливо по метала, разбра, че контролната лампа загрява празния съд. Той излезе от кухнята и се върна във втората спалня, служеща като кабинет на Гилкрист. Претърси писалището. Хартии, писма, чернови за статии. Драскулки. Нямаше снимки. Нищо, което да подскаже как изглежда Лион Гилкрист или къде може да бъде.

Отново ледена тръпка премина по гърба на Корд. Той трябваше да сподели това.

— Той е наблизо.

— Какво?

— Чувствам го. Той е някъде тук.

Кресги посочи слоя прах по дървените подове и линолеума. Виждаха се само отпечатъците от собствените им стъпки.

— От дълго време не е бил тук.

Корд каза:

— Ще повикаме момчетата от оперативната група да огледат всичко, да вземат образци от написаното и пръстови отпечатъци. Да се махаме.

Слоукъм вървеше откъм задната страна на сградата. Той срещна Корд и Кресги на паркинга.

— Чух нещо там отзад. Отидох да проверя, но нищо не видях. Ако е бил с кола, сега я няма.

— Трябва да обявим сигнал за обща тревога в окръга — рече Корд. Той тръгна към колата си. — Да се проверяват шофьорски документи и вероятни регистрационни номера, Хайде да се връщаме в службата. Ще се обадим по факса до щата и ФБР за издирване на лицето. Трябва да се вземе негова снимка от университета.

— Дадено, да тръгваме — рече Слоукъм.

Оказа се обаче, че трябва да направят отклонение.

Което беше да закарат Ранди Сейлс в спешното отделение на общинската болница на окръг Харисън. Шофираше Корд с близо сто мили в час по правия участък на шосе 302, а в това време Кресги, свил се отзад, притискаше с всички сили срязаните сънни артерии на Сейлс. Тъй като ръцете на Сейлс бяха закрепени с белезници за страничната облегалка на задната седалка в колата, Гилкрист бе успял лесно да направи дълбок и ужасяващо точен разрез.

В болницата, докато Кресги се мъчеше да се изчисти, Корд чакаше във фоайето. Той се бе свил напред, подпрял брадичката си с две ръце.

Лекарят излезе от спешното отделение и след като огледа трите ченгета, спря се при Корд и му каза само:

— Много съжалявам.

Корд кимна и се изправи. Когато излезе навън, той погледна към небето и му се стори, че за миг зърна сребристия сърп на луната, преди да се скрие зад облаците на приближаващата буря.

6.

Сара си мислеше как изведнъж животът й стана щастлив.

Преди всичко тя вече се събуждаше без ония бодлички в корема, които винаги чувстваше в дните за училище и които все още понякога усещаше, след като й се бе присънило някое контролно или урок. Тази сутрин тя седна в леглото, чувствайки се съвършено свободна, безгрижна и в безопасност. Сякаш се бе възползвала от всички хубави страни на бягството от дома, но въпреки това си имаше семейство, своя стая и свой вълшебен кръг в гората зад къщата.

Денят също бе истинска прелест. Слънцето припичаше на кръглото лице на небесен тигър, а вятърът подухваше през младите листа така освежително и бързо, че сякаш се чуваше как дърветата си подвикват едно на друго.

Сара бавно излезе навън и започна игра, на която я бе научил доктор Брек. Тя погледна към моравата и каза на глас: „Т-Р-Е-В-А“. После дойде ред на Д-Ъ-Р-В-О и О-Б-Л-А-К. И се разкикоти, когато посочи към госпожа Клемингтън в съседната къща и изрече: „Д-Ж-У-Д-Ж-Е“.

Посочи към една крава на няколко метра зад оградата. Животното нетърпеливо я погледна, сякаш бе дошло време за доене.

Тя се излегна в своя каменен кръг и извади касетофона от раничката си.

Още едно хубаво нещо в днешния ден: щеше да довърши последната глава от своята книга. Тази бе любимата й история. От доста дни работеше над нея и не бе казала на никого за това. Вече се изпълни почти половин касета, а Сара дори не бе стигнала до кулминацията на разказа. Ще даде касетата на доктор Паркър и нейната секретарка ще напечата думите и Сара ще получи обратно историята си след няколко дни. После ще я препише в тетрадката и ще я покаже на доктор Брек. Тя страшно искаше да му направи впечатление и особено много се бе старала над тази история.

Сара върна лентата назад до началото на историята, за да види какво е написала досега. Натисна бутона за пускане.

Глава петнадесета. Слънчевия човек… Имало едно време един вълшебник, който живеел в гори тилилейски…

Полицаите бяха страшно впечатлени от Уинтън Кресги — мъж, който притежаваше повече книги по прилагане на законите, отколкото те изобщо можеха да си представят, че съществуват, и който умееше да стреля по-добре от всеки един от тях, и то с двете ръце, на малкия полигон в Хигинс. Доколкото си спомняха, никога дотогава не бе имало чернокож полицай в Ню Лебънън и сега участъкът сякаш напомняше на обстановката в холивудски филм.

Те бяха седнали тази вечер и обмисляха къде можеше да е отишъл Гилкрист. Прокурорът Дуейн Лъвъл бе издал съдебно постановление и го бе изпратил по факс до Бостън и Сан Франциско, тъй като Гилкрист бе живял някога и в двата града. После Корд бе прибавил името на Гилкрист към Експресния бюлетин за наказателни постановления и към информационната база данни за полицейските служби в щата и за по-големите градове.

— Какво ще направят? — Кресги попита Корд.

— Бостън и Сан Франциско ще го поставят като приоритет. Останалите? Нищо. Но ако случайно попаднат на него за нещо друго и открият името му в компютъра, ще ни се обадят. Не е сигурно, но можем да спим малко по-добре, като знаем, че сме го сторили.

— Все едно да търсиш игла в купа сено — промърмори Кресги, докато набираше полицейското управление на Бостън. След кратък разговор той научи, че Гилкрист няма криминално досие в Масачузетс.

Доста преди това Корд удовлетвори горещата молба на Кресги да му позволи да разпита декан Ларъби за Гилкрист. Разговорът бе дълъг и тя не му помогна много, макар че Кресги явно се бе забавлявал. При претърсването на кабинета на Гилкрист и на други отдели в Одън, бяха открили, че професорът е задигнал повечето от папките, съдържащи лична информация за самия него. Отдел „Личен състав“, отделът за издаване на препоръки, катедрите по психология и английска филология — всички те вече бяха претършувани. Компютърни файлове бяха изтрити. Бяха опразнени цели шкафове.

Кресги и Корд разпитаха други преподаватели. Никой от тях не знаеше особено много за Гилкрист и никой нямаше общи снимки с него. Те не можеха да си припомнят дори едно университетско тържество, в което той да е участвал.

Брайън Оукън, с когото Корд разговаря при втора враждебна среща, каза, че не познава професора по-добре от останалите и че не е в състояние да подскаже къде може да е отишъл Гилкрист.

— Той е изобретателен — каза Оукън и добави с мрачна откровеност: — Тревожно е, че вие не знаете къде е той. Злото, което не виждаме, е много по-лошо от онова, което виждаме, как мислите, детективе?

Корд не знаеше това, но с положителност знаеше едно: че Гилкрист бе убиецът на Джени Гебън. Сейлс бе имал право; по въжето, отрязано от камионетката, имаше отпечатъци от пръстите на Гилкрист. Въжето съдържаше и два частични отпечатъка от Джени при опита й да се пребори с удушвача, както и един неин косъм. Още няколко нейни косъма бяха намерени върху риза в гардероба на Гилкрист. Той имаше и няколко червени маркера, чието мастило бе като на вестникарската изрезка, оставена за Корд сутринта след убийството на Джени и по гърба на заплашителните снимки. Намериха отпечатъци от Гилкрист върху задната врата, стъклото и страничната облегалка в служебната кола на Джим Слоукъм. Не беше нужно тези отпечатъци да се посипват с прах; те бяха направени с кръвта на Ранди Сейлс.

Обаче, както Корд знаеше и както Уинтън Кресги научаваше с голямо разочарование, разкриването на самоличността на един престъпник не е равносилно на неговото откриване.

Гилкрист бе изчезнал.

Корд нареди на един полицай да провери всички фирми за наемане на коли. Никой на име Лион Гилкрист не бе наемал кола, заяви полицаят. Корд и Кресги се спогледаха и негласно заключиха, че той не би използвал истинското си име.

Почуквайки по приклада на пистолета, Корд започна да говори:

— Когато закарахме Сейлс в спешното отделение…

Кресги довърши въпроса му:

— Дали са намерили неговия портфейл?

— Не знам — отвърна полицаят.

Корд продължи:

— Провери това и ако не са го намерили, отново се обади на автомобилните фирми и питай дали някой на име Сейлс не е наемал кола.

Кресги не изчака резултата за портфейла. Той веднага се обади в „Херц“. Един контрольор му каза, че някой си Рандолф Сейлс е наел кола предишния ден в Ламбърт Фийлд в Сейнт Луис. Бил я наел за две седмици и уредил да остави колата в Далас. Кресги получи описанието и номера на колата и му предаде, че колата е наета незаконно.

— Нека ни уведомят веднага, щом той я върне. Това правилно ли е, искам да кажа, такава ли е процедурата?

Корд осъзна, че Кресги говори на него. Корд, който никога дотогава не се бе сблъсквал с противозаконно наемане на кола, му каза:

— Звучи ми добре.

— Добре, значи е зелен автомобил на „Херц“ — „Понтиак“ — обяви Кресги и съобщи номера. Корд го накара да разпрати тази информация по радиото из цялата страна.

Провериха в ежедневните полети на „Мидуест Еър“. Никой, отговарящ на описанието на Гилкрист не бе летял от летище Харисън до Ламбърт Фийлд през последните два дни и не бе имало частни чартърни полети.

Щатската справка за шофьорските права на Гилкрист показваше, че има регистрирана кола на негово име, сива тойота, но нямаше сведение за щатска шофьорска книжка. След два часа на телефона Милър откри, че Гилкрист има книжка, издадена в Масачузетс. Щяха да изпратят снимка по факса до три дни.

— Нищо повече ли не могат да направят?

— Дори трябваше да се карам с тях, за да получим и това.

Кресги рече:

— Значи той отива с колата до Сейнт Луис, зарязва я там, наема друга и се отправя на юг.

— Може би. А може и да се опитва да ни подведе. Изпрати факс до Далас за всеки случай. — Корд помисли малко. — Знаеш ли, той може да лети със самолет нанякъде и е наел колата само за да прикрие следите си. Оставил я е на аерогарата. Обади се на авиолиниите, на всичко, което излита от Сейнт Луис. Да се надяваме, че пак е използвал кредитната карта на Сейлс. И провери в службата за дългосрочно паркиране на аерогарата дали там не е собствената му кола или наетата.

Кресги каза:

— Това е доста добре. Откъде знаеш тия неща?

— Научаваш ги покрай другото — отвърна Корд.

— Имам много да се уча — рече Кресги.

— Той е напуснал щата — каза Корд, после добави неохотно: — Ако поискаме, можем да повикаме и ФБР на помощ.

— Как така?

— От федералното не се интересуват от местни престъпления освен ако е налице бягство извън щата или ако имаме отвличане, наркотици или банков обир.

— А защо да не ги повикаме?

Корд реши, че е още твърде рано за кариерата на Кресги да получава този вид просвета.

— Защото ей така — отвърна той.

Слоукъм се приближи до тях.

— Бил, хрумна ми нещо.

— Да?

— Не съм сигурен, че това е просто бягство на углавен престъпник.

Корд се зачуди какви ли долнопробни криминалета е чел.

Слоукъм продължи:

— Опитвах се да си обясня психиката му. Имам предвид какво стори на Сейлс. — Тъй като Корд продължи да го гледа безизразно, той добави: — Може да е било за отмъщение.

— Сейлс беше свидетел — рече Корд. — Гилкрист е трябвало да го убие.

Кресги се обади:

— Но, Бил, ние не се нуждаехме от Сейлс за обвинението, нали? Имахме достатъчно други улики. Гилкрист също е разбрал това.

Корд помисли и се съгласи.

— Продължавай, Джим, каква е идеята ти?

— Животът му е свършен. Той вече никога няма да преподава, никога няма да работи по професията си. Най-доброто, което може да направи, е да отиде в Канада или Мексико и ако само веднъж премине на червен светофар, край, веднага ще бъде екстрадиран. Мисля, че е превъртял и иска да си отмъсти. Току-що отново уби човек. Обзалагам се, че е наел колата, за да ни прати в Тексас, но всъщност се крие някъде тука. Има стари сметки за уреждане.

Кресги предложи:

— Навярно трябва да проверим по хотелите из окръга. Може и там да е използвал името на Сейлс.

Слоукъм каза:

— Хотелите са лесни за проследяване. Мислех си за нещо като бунгало или наета къща за месец някъде наблизо. Сезонът наближава, затова никой не обръща внимание, ако човек наеме квартира за ваканцията.

Корд рече:

— Хайде да се залавяме с телефоните.

Само след половин час Уинтън Кресги затвори телефона след приятен разговор с Анита Консилиано от недвижими имоти „Лейкланд“ в Бозуърт. Той надраска някакви бележки на лист от тефтер. Подаде листа на Корд.

Детективът прочете написаното два пъти и вдигна поглед. Осъзна, че гледа Джим Слоукъм, който стоеше облегнат на рамката на неговата врата — на същото място и по същия начин, както правеше някога Стив Рибън.

— В ръцете ни е. Той е в Луисбъро. — Корд се усмихна на Слоукъм. После отдаде чест. — Благодаря, шерифе.

Таверната на Бевън беше на шейсет мили северно от Ню Лебънън, в окръг Луисбъро, сгушена сред борове и кленови дървета и почти на достатъчно разстояние от шосе 128, така че можеш да паркираш един джип, без много да рискуваш, че задната му част ще бъде отнесена. Днес четирима мъже седяха в едно от предните сепарета на таверната, пиейки изстуден чай, сода и кафе. Пред тях се мъдреше мазна чиния с останки от кръгчета лук. Шерифът на окръг Луисбъро, Станли Уиларс, рече:

— Откъде сте сигурни, че той е тука?

Бил Корд отвърна:

— Уинтън го издири. Обади се поне на хиляда фирми за недвижими имоти. Гилкрист е използвал името на Сейлс и е наел къщата за два месеца. — На Корд му се искаше да хапне още лучени кръгчета, не бе слагал нищо в устата си от осемнайсет часа. Но пресметна, че само той е изял дванайсет кръгчета с кетчуп и реши да не пита дали другите искат още една порция.

Уинтън Кресги каза:

— Доколкото разбрахме, той няма семейство. И няма други жилища. Смятаме, че е тук и… — Кресги погледна Корд и добави: — … искаме да го пипнем.

Корд продължи:

— Това е твой район, Стан, затова ни трябва твоето съгласие.

— Никога досега не бях чувал професор да е убивал някого — каза помощник-шерифът Дъдли Франкс, който бе кльощав и сериозен и напомняше на Корд за Т. Т. Евънс. — Човек си мисли, че те са над такива неща.

Уиларс рече кисело:

— Значи Хамърбек осигурява цялата бойна сила?

Корд се ухили.

— Е, добре, бихме искали и малко подкрепа.

— Уф.

Корд добави:

— Няма как, Стан.

Уиларс попита:

— Момчета, искате ли още лукчета?

Корд веднага се съгласи. Уиларс направи поръчката. Той се засмя, поглеждайки през прозореца към служебната кола на Корд.

— Я виж какъв додж. Съвсем нов ли е?

— Тази година ги получихме — рече Корд.

— Имате си го тоя проклет университет там, в Харисън. Не е чудно, че сте получили нови коли. — Той се обърна към Франкс. — От коя година са нашите?

— От осемдесет и седма.

— Доста стари — обади се Кресги.

— Тоя проклет университет — каза Уиларс. — Помниш ли старите „Гранд Фюри“? Полицейските „изтребители“?

— Това се казваше кола — рече Корд.

Уиларс добави:

— Всъщност ще ми се да имаме един от ония камионетки за аварийно обслужване. Трябва да видите колко катастрофи стават по шосе 607.

Франкс каза:

— Седж Билингс едва не си разряза малкия пръст с верижния си трион, докато се опитваше да измъкне пострадал от един шевролет, който се бе преобърнал. Нямаме никаква свястна апаратура. Седж трябваше да използва собствения си „Блек енд Декър“.

Сервитьорката донесе лучените кръгчета.

Корд рече:

— Момчета, мисля, че Елисън не ще може да ви купи от ония камионетки. Единствената, която имат в Харисън, е купена на старо. И знам, че в Ню Лебънън нямаме пари.

Последва мълчание, докато забождаха вилици в лукчетата.

Уиларс подхвърли:

— Колко жалко, дето не можете да ни я давате назаем от време на време. Например, една седмица да е при нас, три седмици при вас.

Корд отвърна:

— Не съм сигурен дали гражданите на Ню Лебънън ще бъдат особено щастливи да видят това. Нали всъщност те плащат.

— Вярно е — рече любезно Уиларс, — но не мисля, че гражданите на Харисън са много доволни от това, което този приятел, Гилкрист, е направил. — После с бодър глас добави: — И истината е, че той е все още на свобода.

Франкс допълни:

— И че през ноември има избори.

— Струва ми се — започна бавно Корд, — Хамърбек ще бъде склонен да се уреди едно споразумение за общо използване. Но само ако говорите за ограничен период от време. И аз трябва да му обясня всичко.

Уиларс рече:

— Мисля си за близките на някой младеж, ако той се преобърне с колата си на оня завой по шосе 607. Виждали ли сте подобно нещо?

— Толкова ли е зле? — попита Кресги. — А защо не сте сложили предпазни перила?

Уиларс въздъхна печално.

— Истината е, че сме беден окръг.

Корд каза:

— Мисля, че бихме могли да уредим нещо.

Шериф Уиларс каза:

— Това е хубаво. Хайде да грабваме по една пушка и да тръгваме да пипнем опасния професор.

Внимание. Влизането забранено.

Бил Корд и Уинтън Кресги излязоха от малка горичка и се озоваха пред лятната къща, която Лион Гилкрист бе наел на името на последната си жертва. Беше разнебитена двуетажна дървена къща, от чиято южна страна боята се лющеше. Цялото разположение бе лошо и само около комина имаше хубав изглед. Мрежестата врата на верандата бе изпокъсана и половината прозорци бяха строшени. Типична ваканционна квартира край езерата на Луисбъро — не някоя къща-мечта, а нескопосно направена дъсчена хижа с просрочена ипотека.

Редом до тях крачеха Уиларс, Франкс и един местен полицай, млад и доста як. Корд и Кресги бяха извадили служебните си пистолети, а представители на реда от Луисбъро стискаха тъмносиви бойни пушки с насочени нагоре дула.

Кресги погледна въоръжението и рече:

— Брей, брей.

— Постигане на обществен ред — прошепна Уиларс — чрез превъзхождаща огнева мощ. Ти командваш, Бил. Какво да правим?

— Аз ще вляза вътре с Кресги и още някой. Искам да има по един човек на входната врата и един отзад, за всеки случай.

Уиларс изпрати набития полицай отзад, а той зае входа. Каза на Франкс:

— Ще бъдеш ли така любезен да съпровождаш нашите приятели?

— Я вижте — прошепна Корд. В един от горните прозорци проблясваше светлина. — Той е тук… — Мъжете се снишиха.

— Не — рече Кресги. — Това е само от слънцето. Отражение.

— Не, мисля, че не е — каза напрегнато Франкс. — Май е лампа.

— Каквото и да — каза Корд, — хайде да влизаме.

На своите хора Уиларс нареди:

— Проверете оръжието си. Заредете. Поставете предпазителя. Полуавтоматичен огън.

Последва прищракване, което наруши покоя на поляната и после отново настъпи тишина. Тръгнаха напред. Един голям кос прехвръкна край тях, после изврещя сойка. Щом излязоха от шубрака, те се затичаха приведени към входната веранда и се изкачиха по стълбите дебнешком, усещайки миризмата на гниеща дървесина и стара боя.

Застанаха от двете страни на вратата, с гръб към къщата. До главата на Кресги имаше табела: „Внимание, има куче“. Кресги натисна вратата. Беше заключена.

Франкс прошепна:

— Ами кучето?

— Ако имаше, щеше досега да залае — отвърна Корд.

— Да почукаме или не? — попита Кресги.

Корд си спомни за моменталната снимка с момичето, което вероятно бе дъщеря му. Той каза:

— Не.

В отговор Кресги изгрухтя одобрително като опитно старо ченге и рязко дръпна рамката с мрежата, оставяйки на Франкс да я задържи.

— Питбулите не лаят — каза Франкс. — Виждал съм това в някакъв сериал. — Пръстът му потрепваше върху спусъка.

Кресги понечи да се засили, но Корд го докосна за ръката, поклати глава и застана на неговото място.

— Имам петнайсет години повече опит. Просто стой плътно отзад.

— Но аз имам трийсет кила повече от теб, детективе — рече Кресги и привел рамо, щурмува вратата. Тя се разби заедно с касата под неговия напор. Той се подхлъзна върху килима и падна върху хълбока си, а в това време Корд и Франкс нахлуха в стаята след него.

Пред тях мълчаливо стояха половин дузина жалки вмирисани мебели и стотина книги.

Франкс бе насочил напред пушката си, като се въртеше нервно между вратите, ослушвайки се напрегнато за злобно ръмжене.

Слънцето бе унищожило всички цветове и из цялата къща килимите, картините и тапетите бяха съвсем избелели. Мъжете вървяха като войници сред тази монотонна сивота. Корд се вслушваше да долови шум от Гилкрист и чуваше само скърцането на старите дъски под техните стъпки.

Франкс остана долу, докато Корд и Кресги се изкачиха на горния етаж, където бяха видели светлината. Корд изведнъж усети миризми: на мебелна политура с лимонен аромат, мухлясали дрехи, лосион за след бръснене или парфюм.

Блъснаха вратата на основната спалня. Беше празна. Корд подуши отново същия лосион, и то по-силно. Зачуди се дали е на Гилкрист. Струваше му се подобен на един одеколон, използван от самия него и който Сара бе купила за рождения му ден. Тази мисъл го разстрои. Слънцето бе ниско на хоризонта, греейки право в лицето му. Може би от него е била светлината, която видяха, някакво нейно отражение от прозореца. Слънцето се спусна още повече зад дърветата и се смрачи. Корд посегна към нощната лампа, за да я запали.

— По дяволите!

Крушката беше гореща.

Той каза това на Кресги. Двамата се спогледаха, после се долепиха един до друг, взирайки се в няколкото заплашителни силуета в здрача, които всъщност представляваха закачалка за дрехи, гардероб, тъмнорозова завеса и въпреки това те насочиха към тях своите пистолети.

Кресги се пресегна към ключа на лампата. Той нервно се засмя.

— И стената е топла. Май че е от слънцето. То падаше върху лампата и стената точно тук.

Корд не отговори. Той бе затаил дъх. Заслуша се. Никакви стъпки, никакво движение или скърцане. Тръгвайки покрай стените на стаята, където шумът от скърцащи дъски бе по-малък, Корд надникна в двата дрешника. Бяха празни. Той излезе в коридора и огледа другите спални и техните гардероби, пълни с мухлясали палта и сака, избелели цветни блузи, вмирисани на камфор одеяла.

Кресги каза:

— Таванът?

По дяволите. Да се качиш през люк на таванския етаж, който сигурно е претъпкан с мебели и кутии — ето ти едно идеално прикритие за убиец…

Но тази мъка им бе спестена. Корд откри люка на тавана в коридора. Той бе заключен с катинар откъм долната страна.

Той въздъхна с облекчение.

Слязоха отново на приземния етаж и минаха през трапезарията и дневната.

Корд си мислеше: „Дявол го взел, ами мазето, то е също като тавана, само че няма да е заключено и сигурно точно там е Гилкрист. Там трябва да е. Несъмнено“.

— Ами мазето?

— Няма мазе — рече Франкс.

Слава тебе, Господи, може би ще почна пак да ходя на църква…

Кресги се обади:

— Тук се чувствам напрегнат. — Той го каза много учудено и Корд и Франкс се засмяха.

В кухнята Корд видя пъстри етикети на консерви, нащърбени алуминиеви тигани, бутилки и изкривени метални кутии, съдове, потъмнели от многогодишна мръсотия.

Корд каза на Кресги:

— Да продължаваме да търсим. — Той стискаше спазматично пистолета, а пръстът му милваше набраздения спусък. — Видях нещо, което искам да проверя.

— Има една стая в дъното — рече Франкс. — Ослушах се наоколо и нищо не чух. Но е заключена отвътре. — Той мушна дулото на бойната си пушка в изпоцапана жълта завеса.

— Само секунда и идваме с теб — извика Корд от дневната.

Той оглеждаше остатъците в огнището. Клекна и разрови сивата пепел. Кресги охраняваше над него. В една купчина Корд откри обгорената корица на фотоалбум. Ръцете му се разтрепериха от вълнение, че е така близо до снимка на Гилкрист. Но нямаше снимка. Почти всичко бе изгорено до пепел.

Но една бе останала. От дървената лавица бе паднала някаква фотография. Макар да бе лошо опърлена от огъня, тя не бе изгоряла напълно. На нея се виждаше градска улица с наредени една до друга къщи и няколко дървета отпред. Над покривите на къщите се издигаше лъскава административна сграда на пет или шест етажа.

На гърба пишеше: „Лион, ела някой път на гости. Поздрави“.

Корд уви снимката в носната си кърпа, прибра я в джоба си и когато се изправи, в притъмнялата стая се разнесе познатият пукот от коляното му.

Пукотът бе доста силен. Но не бе достатъчно силен, за да заглуши трясъка от разбиването на заключената врата от помощник-шерифа Франкс и пушечния гърмеж, който отнесе голяма част от рамото му.

Корд рязко се завъртя и приклекна. Кресги сграбчи гърчещия се полицай за крака и го повлече към кухнята. Стената бе обилно опръскана с кръв.

— Сега, сега, сега! — извика Корд на никого всъщност и се претърколи към прага, проснат по корем.

Лакътят му попадна на парче остра кост от рамото на полицая. Корд пренебрегна болката и изстреля пет куршума един след друг срещу фигурата вътре. Три от тях не улучиха, а попаднаха в креслото, към което бе прикрепена двуцевна пушка „Ремингтън“, свързана с жица за дръжката на вратата. Но другите два куршума на Корд бяха точни и улучиха целта.

Това обаче не бе професор Лион Гилкрист, а четирифутов керамичен бухал, който приличаше в сумрака не на птица, а на смеещ се човек и който от изстрелите експлодира на хиляди късчета кафяв и златист порцелан.

7.

Бил Корд бе седнал в библиотеката на Одънския университет.

Това бе стара сграда във викториански стил, обрамчена с дъбова решетка, здрава като метал и перила от ковано желязо, виещи се около балконите и книжните лавици, подобно на бръшлян. Тази конструкция сякаш е била докарана тухла по тухла от опушения Лондон и сглобена отново на тукашния тревист вътрешен двор, пред взора на хиляди акри зелени поля от избуяла царевица.

Това бе библиотеката на университет, в който Бил Корд не би могъл да бъде приет и чиято учебна такса той не би могъл да си позволи да плати, ако го бяха приели.

Току-що бе говорил по телефона с шериф Уиларс в Луисбъро и бе научил, че Дъдли Франкс е в критично, но стабилизирано състояние. Каквото и да означаваше това. Уиларс му бе казал: „Не мога да оставя нещата така, Бил, не, сър“, и Корд разбираше, че ще последват солидни обезщетения между двата окръга.

Мрачно настроение бе обхванало шерифската служба на Ню Лебънън след стрелбата. Полицейската хайка, която така приличаше на игра преди няколко дни, сега се бе превърнала в нещо жестоко и упорито. Гилкрист се оказа далеч по-луд и по-свиреп, отколкото всеки от тях бе предполагал, и макар че тези две прилагателни рядко или почти никога не се срещаха в официалния език на органите на реда, сега Корд чувстваше цялата тежест на тяхното значение.

Гилкрист, Лион Дейвид, род. 1951 г. в Клири, щата Ню Йорк. Бакалавър на хуманитарните науки, с отличие, Северозападен университет; доктор на филологическите науки по английска литература, Харвардски университет. Асистент-професор и научен сътрудник, катедра „Английска литература“ филологически факултет, Харвардски университет. Назначен на постоянна професорска длъжност, катедра „Английска литература“, филологически факултет, Одънски университет. Чете лекции като професор в катедра „Специална педагогика“, педагогически факултет, Одънски университет. Изнасял цикъл от лекции във Вандербилтския университет, в Неаполския университет, в Сорбоната, в колежа „Уилям и Мери“…

Имаше още два пълни абзаца.

Корд приключи със записките си и затвори „Справочника за професори по хуманитарни науки“. Там нямаше снимка на Гилкрист — главната цел на посещението му тук. Нямаше и в трите книги, написани от Гилкрист, в постоянния фонд на библиотеката. Това бяха книги без фотографии на автора, книги без обложки, книги на един съобразителен хитрец. Корд надраска бележка на едно от своите картончета да се обади на шерифа в Клири, щата Ню Йорк, за да провери дали има някакви Гилкристовци все още в техния район.

Той прелисти набързо показалеца на периодичните издания. Тъкмо се канеше да затвори книгата, когато стрелна с поглед заглавие на една статия. Отиде до гише „Периодични издания“ и поиска списанието, в което статията бе публикувана. Служителят изчезна за момент и се върна с подвързания свитък на „Психика: Списание за психология и литература“.

Корд пак седна на мястото си и започна да чете началото на „Поетът и яростните инстинктивни импулси“ от Лион Д. Гилкрист, д.ф.н. Той се върна до гишето и си поиска един речник.

Отново се залови да чете.

Поетът, позволявам си да назовавам с този разтеглив термин всеки, който твори въображаеми форми чрез думи, представлява сам по себе си едно творение на обществото, в което той живее. Наистина, задължение на поета е да перколира…

„Да перколира.“

Корд отбеляза мястото в списанието с лакът и запрелиства речника.

„Перколирам, гл. Извличам чрез прецеждане.“

Аха. Добре.

… задължение на поета е да перколира нещата така, че да успее да асимилира всички аспекти на обществото…

„Асимилира.“

Корд отново разтвори речника.

Десетина минути той се мъчи над статията, оставяйки мокри петна от потните си ръце върху изпокъсаната обложка на речника и коремът му се бе свил на топка — не от наученото за Гилкрист (което бе равно на почти нищо), а заради хлъзгавата мъглявост на смисъла. За първи път Корд истински осъзна затрудненията на дъщеря си.

Той се спря, напълно обезсърчен. Пое дълбоко дъх няколко пъти и отново се залови да чете.

… нима в инстинктивните импулси на един писател на долнопробни трилъри не се съдържа силно влечение да скита извън града, да удушва жени…

Думи…

Какво казваха всички тези думи за мястото, където бе Гилкрист? В кой щат щеше да избяга той или в коя страна? Как би се опитал да избяга? Какво оръжие би могъл да използва?

Букви, срички, думи, изречения…

Какво казваха те за едно красиво младо момиче, лежащо мъртво сред зюмбюли и студена тиня? Какво казваха за мъжа, сключил ръце около врата й, усетил как гърдите й потръпват под неговите лакти, почувствал бавното отпускане на гърлото й и последния полъх от дъха й върху своите китки, когато тя се е отпуснала долу като съпротивляваща се любовница, зърнала за един кратък миг лунния полумесец?

… метафорите на насилието изобилстват…

Корд прокара пръст под „метафори на насилието“ и сякаш усети горещина от напечатаното.

„Метафора, същ. Поетическа образност, при която предмет, идея или символ се описват чрез аналогия…“

ЗА КАКВО…

„Аналогия, същ. Наличие на идентични признаци…“

… ВСЪЩНОСТ…

„Идентичен, прил. Напълно сходен…“

… ГОВОРИ ТОЙ?

Корд се наведе и притисна с длани очните си ябълки, чувайки бучене в главата си.

Мотивите на поета са мотивите на всички нас. Умът на поета е колективният ум. Но именно поетът — независимо дали неговата психика е на светец, или на убиец — е този, който възприема света чрез прозрението на чистия разум, докато останалите го виждат само в отразена светлина.

Бил Корд отгърна и последната страница на статията.

О, господи…

Той се спря, сякаш го бяха ударили, чувствайки бясното пулсиране на кръвта си. Протегна ръка и вдигна моменталната снимка от подвързията на списанието.

Снимката бе правена скоро, може би когато семейството си бе приготвило вечеря навън само преди два дни. Забеляза, че кофата за боклук бе изместена след буря от миналата седмица. Сара и Джейми стояха край огнището и гледаха надолу към жаравата. Бяха ги снимали някъде откъм пасището в гората. Почти на същото място, където на Корд му се бе сторило, че вижда някого и след това той дълго бе бдял в студената нощ с пушка в ръце.

Върху снимката бяха написани следните думи с размазано червено мастило: „Кажи сбогом, детективе“.

Даян Корд, чувствайки внезапно смущение, каза на Бен Брек, че тя и децата ще заминат за Уисконсин за няколко седмици.

— Какво? — навъси се Бен.

Даян закри очи с длани. Нейният тъмночервен маникюр бе безупречен и пръстите й, често зачервени и загрубели от домакинската работа, сега бяха меки и ухаеха на лосион с аромат на бадеми.

— Пак този проклет случай.

Тя обясни, че е имало нова заплаха от убиеца.

— Бил смята, че е най-добре да отидем на гости при сестра ми.

Той се поколеба и после прошепна:

— За две седмици?

Тя сви рамене.

— Най-малко. Или поне докато хванат този луд тип. Или разберат, че е напуснал града.

Унилото момчешко лице на Брек и тонът му бяха съвсем като на първия й съпруг, когато му бе казала, че трябва да отиде за една седмица при майка си, която бе паднала и си бе счупила бедрената кост. Тогава за първи път се разделяха и на лицето на младия мъж се изписа отчаяно изражение. Сега в погледа на Брек се виждаше същият отчаян израз. Това я обезпокои и същевременно я развълнува.

Чуха глас отвън.

В задния двор Сара Корд крачеше и говореше по микрофона на своя касетофон подобно на холивудски продуцент, който диктува нарежданията си. Том, познатият вече охраняващ полицай, се бе облегнал на оградата и бавно въртеше глава като разузнавач в някой уестърн, докато оглеждаше внимателно хоризонта за евентуални мародери.

Брек и Даян стояха в трапезарията и мълчаливо наблюдаваха Сара. Бяха на един фут разстояние. Даян почувства как той докосва косата й със съвсем нежно движение на ръката, сякаш се боеше да не я нарани. Тя облегна глава на рамото му, после се отдръпна, едновременно разочарована и благодарна, когато той изведнъж започна да говори за Сара.

— Тя има удивителен напредък. Какъв ум! Историите, които предлага, са невероятни.

— Вече четири касети съм дала на доктор Паркър. Нейната секретарка преписва последната от тях.

Той отметна с момчешки жест прошарената си коса от челото.

— Тя е с големи шансове — бавно каза Брек и очите му обходиха лицето на Даян. — Притежава перфектна слухова обработваща и репродуцираща система. Такъв е и моят подход към нейните уроци и той действа много добре.

Даян бе разбрала нещо за него. Ако той имаше избор между ежедневна и префинена дума, той винаги избираше по-сложната. „Шанс“ вместо „късмет“. „Перфектна“, а не „съвършена“. „Репродуциращ“. „Координация“. При всеки друг, подобен навик би я отблъснал; при Брек обаче той сякаш засилваше чара му.

Не. Неговото „очарование“.

Той продължи да говори за Сара. Това бе необичайно и тя почувства, че той го прави от нервност. В повечето от тези разговори насаме след уроците — обикновено в кухнята, понякога в гората — те не говореха за фонемите от „аудио-визуалния тест“ или за книгата на Сара, а за по-лични неща. Колежите, в които той бе преподавал, бившите му приятелки, за първия й съпруг, за живота на Даян като дъщеря на лодкар, за ваканциите, които те се надяваха да прекарат. Къде биха искали да са след десет години или след пет. И след една.

И все пак естеството на тези съвместно прекарани минути бе двусмислено. Макар да водеха задушевни разговори, Брек не я бе целунал; въпреки че флиртуваха, той изглеждаше свенлив. Имаха много съприкосновения, които често бяха сякаш случайни: докосване на пръстите при подаване на чаша кафе, облягане на раменете, застанали един до друг. Тя веднъж безсрамно подпря гърдите си на ръката му, докато се навеждаше да погледне статия за обучение на изоставащи. Стори й се, че той отвърна на притискането, но не бе сигурна. Във всеки случай, той нито се отдръпна, нито се опита да удължи този момент.

Тя не знаеше дали да очаква любовно предложение, или не.

На такова предложение тя, разбира се, щеше да откаже.

Тя си мислеше, че ще откаже. Искаше той да я целуне. Искаше той да си тръгне. Сега го докосна по ръката и той се наклони по-близо към нея и Даян отново усети, че границата между тях непрекъснато се променя. Бяха като юноши.

Днес тя смяташе, че тази граница е ясна и стабилна. Джейми се намираше в стаята си само на трийсетина фута от тях, и макар Бил да бе на работа, той понякога се отбиваше по това време на деня, хапваше и после се връщаше в службата. Двамата с Брек се изгледаха продължително и тя почувства облекчение, когато той погледна часовника си и каза:

— Трябва да тръгвам, госпожо… — (Стана й приятно, че изрече това навъсено, с искрено разочарование.) Той събра тетрадките си.

Точно тогава Даян го целуна.

Като някоя дяволита гимназистка, тя хвърли поглед през рамо, за да се увери, че Сара не се вижда, после бутна начетения Брек в ъгъла на стаята и го целуна бързо и жадно, а после се отдръпна.

Боже мой, боже мой…

Обзе я паника. Бе ужасена — не защото някое от децата я бе видяло, не защото съпругът й би узнал. Не, това бе по-смразяващ страх: ами ако той самият не го желаеше?

Брек премигна учудено само веднъж. Той сложи длан на врата й и бързо я привлече към себе си. Докато я целуваше страстно, другата му ръка тръгна по гърдите й и след това я обгърна през кръста. Дълго останаха прегърнати, после Даян си наложи да се отдръпне. Те стояха, вперили поглед един в друг, изненадани и смутени.

Той прошепна:

— Мога ли да те видя, преди да заминете? Непременно трябва.

— Не знам. Полицаят ще ни следи като ястреб.

— Трябва да се срещнем. Хайде да се измъкнем нанякъде.

Тя мислеше.

— Просто не виждам как.

— Виж какво, бих искал да запиша Сара как прави някои тестове. Ако не се върнете до две седмици, трябва да свърша това, преди да заминете. Може би ще успееш да дойдеш с нас в колежа. Бихме могли да излезем на пикник.

— Не знам.

— Желая те — прошепна той.

Даян отстъпи назад, разтривайки ръцете си. Тя впери поглед през прозореца към дъщеря си, която подскачаше по тревата.

— Нима казах нещо лошо? — попита Брек.

О, господи. Какви ли не префърцунени думи използва той, какви страхотни неща направи за Сара, какво ли не е видял по света, а всъщност ето какво се таи в основата на всичко — че той е мъж и че аз съм жена.

Дали наистина желая това, или не? Просто не зная. Честна дума, не зная…

Но тя нищо не продума. Целуна го още веднъж, бързо, после го поведе за ръка към вратата. Отидоха до неговата кола и тя му каза:

— Ще бъде най-много за две седмици. — И после добави шепнешком, сякаш за да подчертае сериозността на ситуацията: — Все пак това е най-доброто разрешение, нали?

— Не — твърдо каза той. — Не е.

8.

Основният проблем на кръчмата „Май-Ти-Файн Тап“ бяха мръсните прозорци. През тях се процеждаше неприветлива и хладна светлина, от която лицата на следобедните посетители изглеждаха пепеляви и болнави.

Освен това, когато седнеш на някоя маса, можеш да погледнеш под бара и да видиш истинска мозайка от двайсетгодишни останки от дъвки.

Корд си поръча една „Амстел“, прекалено уморен да се сети, че е делник, и Кресги каза:

— Просто искам да си изясня. Може ли да се пие бира по време на дежурство?

Корд смени поръчката и поиска изстуден чай.

Бяха седнали на високи тапицирани в червено столчета и примижаваха срещу светлината. Хората някога се опитваха да кажат на Сами да сложи по прозорците растения (те загивали) или щори (стрували много скъпо). Той отвръщаше, че това си е грозно помещение и че в края на краищата никой пет пари не дава. Което си беше вярно и затова спряха да се оплакват.

Корд попита:

— Защо сме тук?

— Чакаме нея — каза Кресги и посочи жена, на възраст някъде вече към шейсетте, слаба и дребна, с пухкава побеляла коса. Тя влизаше през вратата под ръка с по-възрастен мъж, плешив и също слаб.

— Ей, Уинтън — извика жената. — Как е Дарла?

— Тина, Ърл, елате насам за секунда.

Двамата се приближиха и Кресги каза на Корд:

— Двамата се хранят тук почти всеки ден. Тя и Дарла играят заедно бридж. — Кресги представи Корд на Ърл и Тина Хес. Ърл бе дългурест пенсионер на около шейсет години с щръкнали уши и орлов нос, лъснали от пролетен загар.

— Каква е тая униформа на теб, Уинтън? От колежа ли така те наконтиха?

— Имам нова работа.

— С какво се занимаваш?

— Полицай съм.

— Хайде де — рече Ърл. — Значи като Коджак.

— Все още му е останала малко коса, за разлика от Коджак — каза Корд. — Но не много.

— Дошли сме за рибените специалитети — рече Тина. — Искате ли да хапнете заедно с нас?

Корд поклати глава и даде думата на Кресги, който започна:

— Намерили сме една снимка и си помислихме, че ти можеш да ни кажеш къде се намира това, Тина. — Той се обърна към Корд: — Тина е работила за корпорация „Офис оборудване“.

— Петнайсет пъти съм била „търговски представител на годината“.

Кресги продължи:

— Кръстосвала е целия щат. Познава всеки град без изключение.

— Преди три години навъртях сто трийсет и седем хиляди мили с моя форд. Някога да сте карали толкова кола, преди тя да се разкапе? Бас държа, че не сте.

— Не, госпожо — призна Корд.

Кресги рече:

— Трябва да открием сградата, която е на снимката.

— Това е много сериозна задача — отвърна Тина. — Трябва ли да давам показания в съда или нещо от тоя род?

— Не.

— Така се надявах на това. Гледате ли „Матлок“?

— Боя се, че не — каза Корд.

Кресги сложи снимката на масата.

— Защо е увита? — попита Ърл, сочейки найлоновата торбичка.

— Веществено доказателство — отговори Кресги.

— Защо е обгорена?

— Беше в огнище — рече Корд. — Знаете ли къде се намира това?

— Не виждам нещо особено. — Тина присви очи и се вгледа в снимката. Подаде я на мъжа си, който сви рамене. Тина каза: — Нямам представа. Защо се интересувате?

— Би ни помогнало за едно разследване.

Тя върна фотографията.

— Съжалявам.

Кресги, приемайки неуспеха твърде лично, каза:

— Шансът беше малък.

Корд се постара да не покаже разочарованието си.

— Все пак ви благодаря.

— Да не си пострадал от онова масово съкращение в Одън? — Ърл попита Кресги.

— Съкращение ли?

— Освободили са близо триста души. От професорите и от другия персонал.

Кресги подсвирна.

— Триста ли? Не. Аз напуснах, преди това да се случи.

— След като тоя професор уби онова момиче — каза Ърл, — много хора изтеглиха децата си оттам. Писаха в „Реджистър“, не сте ли го чели?

Тина рече:

— Не бих изпратила децата си в колеж, който назначава подобни професори. Не ги обвинявам. — Двамата се оттеглиха към едно сепаре.

Когато Кресги и Корд платиха и тръгнаха да си ходят, Тина се провикна през цялото помещение:

— Ей, Уинтън, имам една идея. Защо не попиташ някого в Палатата на Фицбърг за това място?

— Къде?

— В Търговската палата.

— Това Фицбърг ли е? — попита Корд, сочейки горния джоб на Кресги, където сега се намираше обгорялата снимка.

— Естествено, вие не го ли познахте?

Кресги се разсмя.

— Ами че не. Ти каза, че нямаш представа.

— Мислех, че ме питаш дали знам коя е тази улица. Разбира се, че е Фицбърг. Коя, смяташ, е оная сграда в дъното? Търговският център на Файърман „Плаза“. Къде другаде може да има подобна сграда?

Ърл добави:

— Фицбърг притежава най-добрия универсален магазин в Средния запад.

Декан Катерин Ларъби вървеше бавно в кръг около ориенталския килим, придобит през 1887 година от тогавашния ректор на колежа, чийто пръв гост, имал честта да стъпи върху новия килим, се бе оказал Уилям Дийн Хауелс[1]. Августейшият писател бе изнасял лекции в Одън върху съвременния роман. Декан Ларъби спомена този факт докато крачеше, вперила поглед в протрития килим.

Нейният посетител тази сутрин не бе така известен като Хауелс, или поне не сред литературните среди, макар деканът да се държеше към него по-почтително, отколкото ако той бе призракът на самия изтъкнат литератор.

Тя говореше за Хауелс, за Дикенс, за традициите на колежа откъм академични постижения, за броя на харвардски възпитаници сред преподавателите в Одън, както и обратното, когато Фред Барет, чикагски бизнесмен с едро лице и намазнена коса, направо я смрази с въпроса си:

— Какво става с тия убийства?

Декан Ларъби, наследница на велики администратори и още по-велики учени, ръководеща този бастион на книжнината в Средния запад, усети поражението. Тя спря да крачи, въздъхна и се върна на стола си.

Ето го още един богат бизнесмен, способен да заеме достатъчно пари, за да може тя да прикрие от финансовите ревизори от Министерството на образованието ужасните заеми, които тя и Ранди Сейлс бяха правили, ето го тук седи, истински божи дар, и все пак тя сега трябва да признае, да, един професор бе убил студентка, да, лесбийката любовница на тази студентка се бе самоубила.

И че професорът после бе заклал един колега.

И че, да, записванията са спаднали с четиринайсет процента заради цялата тази проклета неразбория.

Тогава той ще си вземе скъпото палто, ще нахлупи нахаканата си шапка и ще си отиде заедно със своите пет милиона долара. И заедно с него ще си отидат нейният пост и жизнеспособността на Одън. Ревизорите се очакваха след три дни. Барет бе нейният последен шанс.

Тя въздъхна и каза:

— Боя се, че тази пролет преживяхме някои трагични случаи в студентското градче. Това е много жалко. Но вие виждате защо така отчаяно се нуждаем от парите. Веднъж щом оставим всичко това зад гърба си…

Барет попита:

— Този професор Сейлс е човекът, който ми се обади. Бих толкова път чак от Чикаго дотук, за да открия, че е мъртъв. — Тя не можеше да определи какъв е акцентът му.

— Съжалявам, ако сте загубили времето си, господин Барет.

Той поклати глава.

— Все още не е загубено. Хайде да говорим за отпускането на заем.

Проблесна надежда. Тя обмисли тактиката за момент и после каза:

— Запознат ли сте с Одънския университет?

— Всъщност не. Той нещо като колеж ли е?

Декан Ларъби реши, че той може би се шегува, но не посмя да се усмихне. Тя се огледа наоколо за миг, интуитивно схвана, че няма ирония в неговия въпрос и пренастрои своята реклама.

— Мисля, че ще бъде полезно да се знае целта на заема. Одън е едно от главните висши учебни заведения в страната…

— Сигурен съм, че е страхотно място. Колко искате?

Вие там, в Чикаго май не се церемоните много, нали? Деканът потърси спасение сред купищата документи върху бюрото си.

— Знам, че ще прозвучи доста много. Но нямам думи да ви кажа колко важно за университета е да получим тези пари.

Барет вдигна изразително вежди, с което сякаш повтаряше въпроса.

Декан Ларъби каза тихо:

— Пет милиона.

Той поклати глава.

— Знам, че е много — заоправдава се тя. Откровеността на тона й я потресе и тя започна да говори по-бавно. — Но университетът е в бедствено положение. Трябва да разберете това. Без…

— Твърде малко е. Трябва да са поне десет милиона, иначе няма смисъл да разговаряме.

Декан Ларъби си помисли, че не е чула добре. Тя преповтори думите му в променен вариант:

— Значи вие не заемате суми, по-малки от десет милиона?

— Не си струва.

— Но…

— Не си струва.

Това беше затруднение, за което не бе предполагала.

— Не бихте ли могли да направите едно изключение?

— Вероятно ще мога да уговоря моите съдружници да смъкнем до осем.

Тя се чудеше дали няма да прозвучи наивно, когато попита:

— Ако се договорим за заем с вас, възможно ли е да заемем осемте милиона и да върнем рано част от тях?

— Разбира се. Можете да ги вземете в понеделник и да ги върнете във вторник. Много мои клиенти го правят.

— Така ли? — Декан Ларъби не можа да намери логическо обяснение за такава практика и престана да мисли за това. Тя отново си възвърна самообладанието. Взе финансовите отчети на колежа от бюрото си и подаде един на Барет. Той го пое и прелисти документа така, сякаш бе написан на китайски. Върна й го. Поклати глава.

— Това не ми върши работа. Просто ми кажете — искате ли парите, или не?

— Не желаете ли да разберете какво е финансовото състояние на колежа? Нашите дългове? Режийните ни разноски? — Декан Ларъби, старателен представител на хуманитарните науки, се гордееше с финансовите познания, които бе усвоила, такива полезни знания.

— Не — рече Барет, — искам да знам колко пари искате.

— Значи просто искате да назова една цифра.

Барет вдигна вежди още по-високо.

Тя се опита да печели време.

— Ами каква е лихвата?

— Основната плюс две.

— Трябва да знаете, че има проблем с допълнителните гаранции.

— Не се интересуваме от допълнителни гаранции. Интересува ни да ни върнете парите, когато се очаква това от вас.

— Ще ги върнем. В момента съкращаваме разходите и вече сме уволнили триста и дванайсет служители. Наехме финансов консултант и той намалява…

Барет погледна часовника си.

— Колко?

Деканът пое дъх нервно.

— Осем милиона.

— Готово. — Барет се усмихна.

— Това ли е? Значи ще ни напишете чек просто ей така?

Барет изсумтя насмешливо.

— Не чек, естествено.

— Осем милиона в брой? — прошепна тя. Той кимна. — Това не е ли… рисковано?

— По-рисковано е с чекове, повярвайте ми.

— Предполагам, че веднага можем да ги сложим в банката.

— Не — каза предпазливо Барет, — това ще бъде неуместно. — Тази дума се препъна в провлечения му изговор. Когато деканът го погледна озадачено, той добави: — Повечето мои клиенти държат парите в свой собствен сейф и ги изплащат на малки суми. Ако трябва да ги държите в банка, гледайте да са в различни сметки от не повече от десет хиляди всяка.

— Това е доста странно изискване.

— Да, във Вашингтон имат някои особени правила.

Познанията на декана подчертано се разширяваха.

— Вашият бизнес в Чикаго ли се намира?

Барет отвърна:

— И там, освен на други места.

— А в каква област? Банково дело?

— В доста области.

Декан Ларъби закима.

— Предполагам, че не трябва да питам откъде идват тези пари.

— Питайте каквото искате.

— Откъде?

— От различни предприятия.

Деканът кимаше.

— Не е нещо незаконно, нали?

— Незаконно ли? — Барет се усмихна като обиден оберкелнер. — Добре, да погледнем на нещата в най-общи линии. Давам ви назаем пари при справедливи, договорени условия. Вие ги връщате, основната сума плюс лихвата. — Погледът му се плъзна по портрета на бивш декан с големи бакенбарди. — Това не ми звучи незаконно.

— Мисля, че не е — рече тя. Деканът погледна навън към вътрешния двор, после отново се взря в килимчето на Уилям Дийн Хауелс. Тя се чудеше не трябва ли директно да попита дали току-що не е въвлякла своя колеж в някаква голяма перачница на пари, но реши, че може да прозвучи оскърбително или като обвинение в престъпление, което и в двата случая бе рисковано и това сложи край на колебанието й.

Тя погледна през прозореца и видя как един люляков храст се огъва под пролетния вятър. Това й напомни стиховете на Уитман за смъртта на Линкълн и по някаква свободна асоциация тя си спомни, че последния път, когато бе плакала, беше в колежа, в дъждовния следобед на 22 ноември 1963 година[2]. Сега тя усети как очите й се пълнят със сълзи, макар че този път те бяха от облекчение и може би от радост.

Тя каза:

— Мисля, че се споразумяхме.

Барет се усмихваше неопределено. Той рече:

— Ако вдигнете до десет милиона, ще намаля лихвата до едно и три четвърти.

Деканът отвърна:

— Не бива да се лакомим сега. В края на краищата, ще трябва да ги връщаме.

— Да, госпожо, ще трябва да ги връщате.

Уинтън Кресги каза:

— Той е проверил. Истински професионалист е. Гледай да говориш по-стегнато с него.

Корд вдигна слушалката и зачака на телефона да се обадят отсреща. Той беше в канцеларията си и Кресги седеше до бюро на два фута от него. Изпълнени с нервно напрежение, и двамата не седяха, а по-скоро стояха прави.

След две минути се дочу отсечен глас:

— Полицай Кресги?

— Да, сър, тук съм и на телефона при мен е детектив Бил Корд, който води разследването.

— Детектив Корд — каза енергично гласът, — обажда се детектив сержант Франклин Нийл от Фицбърг. Вие сте пет на пет, сър?

— Пет на пет — отвърна Корд.

— Е, сър, доколкото разбирам, при нас може да е един ваш нарушител.

— Точно това ми каза и Уинтън, детектив. С какво разполагате?

— Онази снимка, която сте ни изпратили, се оказа задънена улица. Проверихме за покупки и наети имоти на името Гилкрист. Няма такива. Почукахме по вратите на сградите, показани на снимката и, естествено, и там резултатът е отрицателен. Но обмислихме колективно нещата и сондирахме хората от компаниите за кредитни карти. Засега можем да кажем, че има нарушител от мъжки пол, бял, малко над четирийсетте, без особени белези, използващ „Виза“ и „Амекс“, на имената на Гилкрист запетая Л. и Сейлс запетая Р. Р.

— Един и същ човек ли използва и двете карти?

— Точно това смятаме, сър — каза Нийл.

Корд размаха юмрук във въздуха. Той намигна на Кресги.

— Открили ли сте някакво негово скривалище? — попита Кресги.

— „Холидей Ин Истуд“, близо до реката. Записал се е като Сейлс.

— Не е ли напуснал?

— Не, сър. Но не знаем дали в момента е там вътре или не.

— Добре — рече Кресги, — ние имаме съдебна заповед за арест. Ще пристигнем с полицай Кресги след около два часа. Ще поддържате ли наблюдение? По факса ще ви изпратя заповедта. Ако той хукне да излиза, ще го пипнете, нали?

— Да, сър, с удоволствие. Какъв е неговият рисков статус?

— Какво значи това? — попита Корд.

— Въоръжен ли е, опасен ли е?

Корд погледна към Кресги и каза:

— Изключително опасен.

[1] Уилям Дийн Хауелс (1837–1920) — американски писател и критик. — Бел.пр. ↑

[2] На 22.11.1963 г. е убит Джон Кенеди. — Бел.пр. ↑

9.

Най-тежко й бе да го излъже.

Всъщност не беше кой знае колко мъчно да му каже, че баща му все пак не ще може да дойде на състезанията по борба. И не беше толкова трудно да види как разочарованият Джейми приема новината геройски, само с кимване, дори без да избухне (което тя би предпочела, защото точно така тя се чувстваше). Ала сърцето й направо се късаше, докато съчиняваше думите на мъжа си. Баща ти каза да ти предам, разкрасяваше Даян, че онзи убиец се е развилнял и че сега имат сериозен шанс да го заловят. Опитал се да уреди нещо, но точно той трябвало да замине. Ще бъде мислено с тебе.

— И освен това — рече Даян, не можейки да погледне сина си в очите — той обеща, че ще се реваншира пред тебе.

А всъщност Корд просто бе заминал за Фицбърг, без дори да си направи труда да позвъни вкъщи или да каже на Ема да го стори вместо него.

Колко дълго го бяха чакали! Времето неумолимо пълзеше и вече минаваше часът, в който Корд трябваше да се прибере. Минаваха различни автомобили, но не и служебната му кола. Минутите се топяха, докато Джейми и неговият съотборник Дейви се въртяха неспокойно на дивана, шегувайки се отначало с приказки как ще разбият на пух и прах гимназията в Хигинс, а после все поглеждаха тревожно през прозореца и мълчаха. Минаваше вече шест и половина и Даян реши да настоява пред Корд да наруши правилника и да закара момчетата с патрулната кола с включена сирена и червена сигнална лампа.

В шест и петдесет Даян се обади по телефона. Разговорът бе много по-кратък, отколкото тя даде да се разбере. Диспечерката Ема й каза, че Бил и полицай Кресги са заминали спешно и че ще прекарат нощта във Фицбърг.

Даян й благодари, чу сигнала свободно и после продължи мнимия си разговор с по-висок тон. „О, Бил, какво е станало?… Наистина ли? Почти сте го хванали… О, внимавай, скъпи… Е, Джейми ще бъде страшно разочарован, а и ти вече беше с половин час закъснял за насам… Добре… добре… Ще му кажа…“

След това тя предаде импровизирания си монолог и помоли полицая отвън да влезе и да стои при Сара.

— Нека да повикам още един полицай, за да дойде с вас, госпожо Корд. Съпругът ви каза, че има…

— Моят съпруг предизвика тази неразбория — измърмори тя. — А и нямаме време да чакаме.

Даян и двете момчета бързо скочиха в комбито и бясно изфучаха към гимнастическия салон на хигинската гимназия. Тя преминаваше на червено при светофарите и търсеше повод да се заяде с всеки униформен полицай, достатъчно глупав да я спре.

Бил, ние с тебе трябва да си поговорим.

Даян Корд седеше на твърдата скамейка и отпиваше от разредената кока-кола. Наблюдаваше тълпата от хора и си мислеше за миризмата, специфичната миризма на ученически физкултурни салони, която, според една нейна приятелка от младежките години, идвала от бандажите на момчетата. Искаше й се да разкаже тази история на някого. Щеше й се Бен Брек да е тук и да седи до нея.

След десетина срещи се чу неясно обявление по пращящия микрофон и единствените думи, които Даян разбра, бяха Джейми Корд. Тя остави кока-колата до себе си и пронизително изсвири с пръсти. Зрителите гости започнаха да аплодират Ню Лебънън.

Даян видя как синът й излезе с големи крачки на тепиха, замислен, съсредоточен и с плавни движения. Тя отново изсвири и накара всички около нея да си запушат ушите. После се провикна в подкрепа на Ню Лебънън и започна да тупа с крака по седалките — най-новата мода за показване на подкрепа. Джейми бе толкова концентриран, толкова целенасочен в своите усилия. Той тичаше по пет мили всеки ден, вдигаше щанги през ден. Все тренираше и тренираше. И така добре се бе възстановил от трагедията с Филип. Дори тази вечер с лекота приемаше непростимата небрежност на баща си. Даян почувства огромен изблик на гордост от своя син и му я изпрати по телепатичен път, докато той нахлузваше защитната каска и се ръкуваше с противника си.

Джейми погледна към седалките. Тя му махна с ръка. Той откликна на поздрава й по единствения начин, по който състезател можеше да отговори на майка си тук — като я погледна веднъж, кимна сериозно и после се обърна. Тя нямаше нищо против; разбра, че той е приел нейното психическо послание.

Джейми прикрепи синята отличителна лента на ръката си, после вдигна глава назад и пое дълбоко дъх.

Чу се свирката на съдията и момчетата се хвърлиха яростно в атака. Краката на Джейми се стегнаха и изопнаха, когато той се нахвърли срещу своя противник — висок и рус второкурсник — подобно на атакуваща змия. Те се вкопчиха един в друг, заклещили ръце, вратове и глави. Въртяха се, въртяха се, забивайки стъпала в еластичния син тепих, движейки се малко по малко като заклещили се раци. Не се разбираше чии са крайниците. Полетяха капчици пот. Лицата станаха тъмночервени под защитните каски, вратовете им набъбнаха от изпъкналите сухожилия. Ожесточена схватка на тепиха, ръцете се превърнаха в птичи нокти, вкопчвайки се в колене и китки.

Даян закрещя:

— Давай, давай! Хайде, Джейми!!

Последва грубо събаряне. Джейми вдигна момчето от тепиха и го свали по гръб. Главата му отскочи и момчето погледна втренчено нагоре, зашеметено за миг. С лъснало лице Джейми яростно го притискаше, а противникът му махаше с ръце. Последваха няколко удара по гърба на Джейми. Те бяха силни, но отскачаха без никакъв ефект.

Но какво ставаше?

Даян смръщи чело, усетила изведнъж тишината на тълпата около себе си. После изведнъж хората по пейките скокнаха на крака и започнаха да викат към треньорите и двете момчета. Русият противник се опита да се изкопчи от Джейми, сантиметър по сантиметър, към ограничителната линия. Той се гърчеше странешком и крещеше. Бе се отказал и просто се мъчеше да се спаси. Няколко души потресено стрелнаха с поглед Даян, сякаш тя бе виновна за бруталната атака на сина си.

Тя изкрещя:

— Джейми, спри!

Ръката на противника му вече посиняваше под безмилостната хватка на Джейми и той риташе отчаяно с крака. Реферът изсвири пронизително. Джейми обаче не преставаше. Той продължаваше да удря момчето в земята и да извива ръката му, от която червената отличителна лента се вееше като сигнал за помощ.

— Джейми! — извика тя. — Миличък…

Реферът се втурна напред. Треньорите в спортни якета бяха скочили и крещяха със зачервени лица, тичайки към тепиха. Реферът застана на колене и шляпна с две ръце по рамото на Джейми. Джейми се извърна към него и го блъсна силно в гърдите. Загубил равновесие, реферът падна по гръб.

Даян пищеше името на сина си.

Джейми се изправи на едно коляно. Използвайки цялата си сила, той изви ръката на противника си нагоре, нагоре, нагоре… Пльок. Даян чу звука от счупването, разнесъл се чак до пейките. Тя се вцепени на място и закрила уста с длан, гледаше как синът й се е изправил, усмихнат и тържествуващ, над изпадналото в безсъзнание тяло на победения от него враг. Джейми се насочи към треньорите и те замръзнаха на място. После момчето вдигна ръката си високо изправена и сви пръсти в юмрук. Даян видя как Джейми метна поглед към нея, преди да хукне през отворените врати към футболното игрище навън, с все така вдигната ръка в страховития поздрав на победата.

Детектив Франк Нийл до голяма степен изглеждаше така, както Корд бе очаквал. Късо подстриган, рус, набит, с гладко румено лице; съвсем професионална външност.

И Бог да го благослови, защото посрещна Корд и Кресги след двучасовото им лудо шофиране с пълен термос от най-хубавото кафе, което Корд някога бе опитвал и с четири големи сандвича с печено говеждо. Ядоха сандвичите, докато препускаха през опустелите улици на Фицбърг на път към това, което Нийл спомена като ПКП в паркинга срещу хотел „Холидей Ин“.

— ПКП? — въпросително повтори Кресги.

Нийл обясни:

— Подвижен команден пост.

— О.

Корд реши, че това сигурно означава полицейска кола с може би две радиостанции, каквото би представлявал един ПКП в Ню Лебънън. Но не, оказа се голям микробус „Форд“ с климатик и място за шестима полицаи вътре. Имаше солидна антена на покрива. Кресги посочи непробиваемите от куршуми предни стъкла.

— Господи — прошепна Корд. — Може би разполагат и с артилерия.

Нямаха артилерия, но имаха рафт с пушки M-16 с лазерен мерник, сиво сандъче, съдържащо гранати с ударно действие, както и цял куп радиостанции, компютри и други впечатляващи електронни уреди.

— И всичко това заради един престъпник? — каза Кресги.

Изправен като пушка, Нийл отвърна:

— Правонарушителят си е правонарушител, полицай, а най-малко си падам по убийците.

— Да, сър — рече Кресги. — Напълно съм съгласен с вас.

Корд се надяваше в близко бъдеще да могат с Кресги да си дават знак с поглед. Той се обърна към Нийл:

— Къде е Гилкрист сега?

— Според „Такнаб“ той е в стаята си — каза Нийл.

— Так?… — изненадано попита Кресги.

— „Тактическото наблюдение“. Казват, че е в стаята си, но има едно препятствие. Взел е при себе си две невинни лица. Две проститутки.

— Според досието няма убийства на сладострастна основа, но е много неуравновесен.

Нийл каза:

— Сложили сме му подслушвател. Вече е платил на дамите и сега се забавляват. Ако той ни погоди някой дяволски номер, ще разбием вратата и ще го пипнем, но иначе смятаме да изчакаме, за да не се възползва от ситуацията и да вземе заложници. Той дали би взел заложник?

— Би направил всичко — подчерта Корд, — за да избяга.

— Добре — каза Нийл, — ще чакаме, докато дадете сигнал за атака.

Вятърът нахлува към падината на гробищата и се шмугва под оскъдния състезателен екип на момчето.

Джейми потреперва и се изправя. Той внимателно обхожда гробищния парцел, в който лежи тялото на Филип, и тръгва бавно към река Деплейнс. Тук наблизо тя се стеснява и се превръща в истински бързей. На четвърт миля нагоре по течението тя се разклонява и се завърта около малък и тесен остров, на който има гъсти храсталаци и дървета. Не можеш да прегазиш реката, но можеш да достигнеш до острова по дебелия ствол на паднала бреза. По него двамата с Филип бяха минавали стотици пъти, за да достигнат „Крайцера на Измерението“, на който островът така много прилича. Джейми сега пресича по дървото, поглеждайки надолу към буйните води, запенени от фосфатни замърсители и отново върви по познатата пътечка край командния пункт на крайцера, машинното отделение, тръбите с лазерни торпили, аварийното корабче…

Джейми се спира. Откъм другия край на острова вижда нощен рибар, хвърлящ спокойно въдица във водата. Джейми се чувства жестоко измамен. Яростен. Това е потайното им място, само на тях двамата с Филип. Никой друг не се допуска дотук. Откакто загина Филип, Джейми идва тук всеки ден, за да ходи по палубите на крайцера. Той ядно негодува срещу нахълтването на този човек на острова, присвоявайки си го като хононски воин.

Рибарят се обръща и учудено поглежда момчето, а после се усмихва и му махва с ръка. Джейми не му обръща внимание и начумерено се обръща назад и тръгва из острова.

Джейми застава под борове, по чиито върхове проблясват светлините от Хигинс. Той хвърля камъчета в реката. Сред бълбукането на стремителния поток си представя, че чува лъхтящия ритъм от музиката на „Geiger“ — горещия ритъм на китарния рефрен, писъците на потния, изпаднал в транс солист. Изведнъж усеща как два комара се забиват в ръцете му. След като оставя насекомите да се впият, той злостно ги размазва, оставяйки кървави тъмни петна по кожата. Вслушва се в грохота на водата.

Свършвай. Ти сам.

Ти трябва да го свършиш сам.

Ти. Трябва. Да. Го. Свършиш. Сам.

Небето, отдавна вече не синьо, сега е със сивия цвят на лазерно торпедо, преди да бъде взривено. Облаците се разтварят за момент и Джейми вижда първата вечерна звезда. Той чувства пристъп на агония в душата си и болката го пронизва. Обхваща го свирепа паника и той тича към брезовия мост. Стъпва върху дървото.

Свършвай. Трябва сам да го свършиш сега.

Джейми стига до средата и се спира. Вдига ръце като Датхар-IV, застанал върху покрива на Върховната Централа, на хиляда фута над слънчевите кристали, а войските на хононите се приближават от всички страни. Джейми Корд протяга ръце високо над главата си, затваря очи, пазейки равновесие над бездната от буйни води.

С мощта на мъдростта ви,

чрез силата на вашата власт,

водете ме, о, вий Пазители,

към Изгубеното измерение,

от тъмнина към светлина.

Той пада като метеорит в тъмната бушуваща вода. Чувства пареща болка по ухото си, когато главата му се удря в дървото по пътя надолу, после невероятен студ обгръща цялото му тяло, изцеждайки и последната капчица дъх от дробовете.

Джейми Корд поглежда нагоре, вижда вода, вижда кръв и в тъмния тунел над себе си зърва самотна звезда и той знае, това е звездата на един от Пазителите, съгласил се да го пренесе надалече, в безопасност, в едно ново измерение.

Пристигна втори термос с кафе. Нийл прекара пръсти през късата си коса и им разказа как веднъж един от неговите снайперисти улучил престъпник от осемстотин ярда.

— Бог да му е на помощ на този — рече благоговейно Нийл.

На табло, напомнящо пулт за управление на „Боинг 747“ светна червена лампичка и се чу електронно пиукане. Един сержант вдигна телефонна слушалка.

— ПКП номер едно. Говорете. — Той се заслуша за момент. — Детектив Корд, това е за вас.

— За мен? — Той пое слушалката. — Корд е на телефона.

— Бил. — Глухият шепот на Даян му изплака стотици различни известия.

Той каза:

— Скъпа, какво има? Защо ти…

— Бил.

Корд усети, че тя вече много е плакала. Чуваха се шумове около нея. Други гласове. Той мразеше такива звуци. Това бе болнична глъч. Той попита:

— Сара?

— Джейми.

— Какво е станало?

— Той е в кома. Той… О, Бил, той се опита да се самоубие. Един рибар го намерил, но…

— О, боже мой.

Той изведнъж си спомни и мисълта сякаш го блъсна в корема.

— Турнирът по борба? Изпуснах го.

Тя не продума нищо за момент.

— Върни се вкъщи, Бил. Искам да си тук.

— Той ще се оправи ли?

— Не знаят. Едва не се е удавил. Ударил си главата, когато е падал. Ела веднага.

Когато затвори телефона, Бил каза:

— Уинтън, Джейми е пострадал. Трябва да тръгвам.

— О, не, Бил. Да не е бил онзи? — Кресги кимна към хотела.

— Не. Нещо друго. Доста сериозно. Трябва да отида. Ти поемаш нещата тук.

Любовта към седем деца се съдържаше в гласа на Уинтън Кресги, когато той каза:

— Ще мисля за вас.

Корд не можеше да говори и само сложи ръка върху широкия гръб на полицая. С този кратък жест Кресги почувства как една огромна тежест се прехвърли и остана върху плещите му от момента, в който Корд тръгна към вратата.

Кресги каза:

— Ще го хванем, Бил. Ще го хванем.

10.

— Зле постъпих, нали? — рече Корд.

Двамата бяха в отделението по реанимация на общинската болница и седяха в малка чакалня. Плътна бяла врата ги отделяше от сина им. Лекарите бяха сега вътре при него. От време на време голямата сребриста топка на вратата прищракваше и безшумно излизаше лекар или сестра. Това беше най-страшното наказание.

Държаха се за ръце, но от страна на Даян почти нямаше реакция. Корд предполагаше, че навярно няма право да очаква нещо друго. Освен обяснението, че Джейми е в критично състояние и все още е в безсъзнание, Даян едва ли бе казала дори и пет думи, откакто той пристигна след рисковано нощно шофиране чак от Фицбърг. Този неин гняв беше от най-лошия вид, с кротък израз на пръв поглед, прикривайки яростта с нещо, което изглеждаше почти странно.

За първи път в своя брак Корд се запита дали не е изгубил своята съпруга.

— Този случай съвсем ме повлече.

Той си мислеше най-вече за въздействието върху Джейми, но си спомни също, че бе отказал шерифския пост заради смъртта на Джени Гебън. Предположи, че и Даян си мисли за това.

— Да беше казала нещо.

— О, Бил, как да го проумееш всичко това? Ето, цялото си време прекарвахме със Сара. Просто приемахме, че Джейми не се нуждае от нас толкова много, колкото тя. Оказва се, че точно той е бил нуждаещият се, а тя се справя по-добре без нас.

— Вината е предимно моя — рече Корд. — Знаех за турнира. Дори го очаквах с нетърпение. После чух за Гилкрист и хукнах като хрътка, подушила заек.

Тя се изправи и тръгна по коридора към телефонен автомат. Този, на когото се обаждаше, не си беше вкъщи. Тя направи гримаса, върна слушалката, взе си обратно монетата и отново седна мълчаливо.

Бдението им продължаваше. Корд извади монета от джоба си и започна да я върти около пръстите си. Монетата падна и иззвънтя, въртейки се, докато се спря. Той я вдигна и я прибра в джоба си. После вратата се отвори и трима лекари излязоха. Двамата съпрузи впиха поглед в лицата им, търсейки отговор, но срещнаха само безстрастен израз. Един от тях, главният невролог, седна на стол до Даян. Започна да говори.

Корд чуваше думите. „Мозъчният ствол… Минимално… Сериозно мозъчно сътресение… Без жизнено обезпечаване…“ Той говори пет минути и им каза всичко, което биха могли да направят за Джейми. Тези думи изглеждаха добри или поне не бяха лоши, ала когато Корд попита: „Кога нашият син ще се събуди?“, лекарят каза:

— Не мога да ви дам отговор.

— Но какво да правим?

— Ще чакате.

Корд кимна. Даян плачеше. Лекарят попита дали искат успокоителни. Двамата едновременно казаха „не“.

— Няма да е лошо да поспите — рече лекарят. — Аз наистина смятам, че състоянието му няма да се влоши.

Корд каза:

— Защо не изтичаш до вкъщи, скъпа? Почини си.

— Оставам тук при моето момче.

— И аз оставам.

Когато лекарят си тръгна, тя се сви в оранжевия пластмасов стол и като че ли моментално заспа. Корд стана и влезе в стаята, за да поседи край сина си.

— Готово, полицай, базата е чиста.

Уинтън Кресги отвори очи. Франклин Нийл се бе надвесил над него и го разтърсваше, за да го събуди.

— Колко е часът?

— Шест и трийсет. Сутринта. Проститутките си тръгнаха и базата е чиста.

— Моля? — попита Кресги.

Вълшебният термос отново се появи и му наляха кафе. Кресги прибави три пакетчета захар и отпи от червената пластмасова чашка.

Нийл каза:

— Сега ли искаш да го пипнем, или ще го чакаме да излезе?

Кресги мислено задаваше на Бил Корд въпроси и на нито един не получи отговор. Той погледна Нийл, свеж като новобранец на парад. Беше прясно избръснат.

— Ти как мислиш?

Нийл сви рамене.

— Е, в тактическо отношение тук имаме рутинна ситуация. Ако влезем в бърлогата му, ще има по-голяма вероятност от ответна стрелба. Ако искаме да го пипнем на улицата, възможно е да го изгубим или пък цивилни лица да пострадат при размяната на огън.

Чувайки този военен жаргон, Кресги се почувства по-добре. Той реши, че в края на краищата той не е съвсем като риба на сухо.

— Искам да влезем вътре и да го заловим.

— Съгласен съм. Нашият специален екип е в пълна готовност. Искаш ли те да го извършат?

Уинтън Кресги рече:

— Ще вляза аз. Те ще ми трябват само за подкрепа.

И високо подстриганият розовокож детектив закима сериозно, изсумтявайки одобрително:

— Точно така и аз бих постъпил. — После огледа внушителната фигура на Кресги и рече: — Добре, хайде да те пооблечем в броня. Мисля, че имаме нещо, което може да ти стане.

Докато закрепяше защитната жилетка със специална подсилена пластинка над сърцето, Уинтън Кресги изведнъж се сети за една страна от полицейската професия, за която никога не бе помислял. Ако целта на полицая бе да спасява живот, имаше и обратна страна, също вярна — че можеше да се наложи той да отнема живот.

През цялото време, докато седеше на канцеларския стол в Одънския университет, чувствайки допира на автоматичния си пистолет на колана, той всъщност никога не бе помислял да използва оръжието. О, имаше си разни мелодраматични фантазии как прострелва терористи. Ала сега Кресги усети ужас. Не заради реалната възможност, че след пет минути той ще бъде мишена, а точно заради обратното — че ще трябва да изпраща свистящи куршуми през тялото на друг човек. Тази мисъл го потресе.

— … Полицай?

Кресги осъзна, че детективът му говори.

— Да?

Нийл разтвори схема на хотела.

— Погледни тук.

— Откъде имаш това?

— Нашият специален екип за бързо реагиране разполага с планове на всички хотели в града. На авто- и жп гарите, както и на повечето административни сгради.

Това изглеждаше добра идея. Може да я предложи на Корд.

— Добре, той е ей тук вътре. Стая 258. Няма друга врата. Но какво е това нещо тук?

Един от другите полицаи каза:

— Там има микровълнова печка и малък хладилник. Тръби. Мивка от неръждаема стомана. Не можем да използваме куршуми с метална обвивка заради улицата от другата страна.

— Колега?

Кресги рече:

— Мисля, че не бива да му даваме никакво предупреждение. Никакъв газ или гранати. Разбиваме вратата и бързо нахълтваме, преди той да започне да стреля. — Беше гледал това в един филм с Мел Гибсън. Добави: — Ако това е съгласно изискванията.

Нийл каза:

— Звучи ми добре, колега. Хайде да…

— Сержант — обади се младият полицай на радиоапаратурата, — той се измъква! Излезе от стаята и сега се движи към Истуд. — Той се заслуша за момент в слушалките и после предаде на Нийл и Кресги: — Съобщение от екипа на тактическото наблюдение за нас. Те са на три преки разстояние. Започват да се разгръщат.

— Онзи накъде се е запътил? — попита детективът.

— Към реката. Пеша. Взел си е куфара. Движи се бързо.

Кресги рече:

— На какво разстояние е оттук?

— На една пресечка.

— Тогава да вървим да го пипнем.

Нийл нахлузи синьо кепе, на което пишеше „полиция“.

— Тактическото наблюдение казва, че той е изчезнал. Свил е встрани, преди да стигне до моста — към ония стари складове надолу край реката. Предполагат, че е тръгнал на север.

Вратата на микробуса рязко се разтвори и Кресги присви очи срещу заслепяващата светлина.

— Накъде?

— След мен. — Нийл хукна по улицата. Притичаха край изоставен терен, обрасъл с буренак и осеян с ръждясали метални вехтории. Кресги виждаше цяла редица от складове на един и два етажа. Повечето бяха занемарени.

Чудесно скривалище за един беглец.

Чудесна позиция за един снайперист.

Спирачките на камионетка изскрибуцаха наблизо. Оттам скочиха пет полицая от специалния екип. Дочуха се командите:

— Зареди оръжието. Зелената група се разгръща на юг, синята — на север. Плътно край реката. Давай!

Нийл се спря пред първата сграда.

— Колега?

Кресги го погледна и видя, че той сочи към пистолета на Кресги, който все още бе в кобура си.

— О. — Кресги щракна закопчалката и измъкна пистолета. Зареди го и плъзна показалеца си покрай цевта. Почувства как в гърдите му нахлу мигновен изблик на енергия.

Нийл посочи към себе си и после надясно. Кресги кимна и сви в противоположната посока, към реката. След минута той се озова в дълга тясна уличка, по която минаваха ръждясали релси от теснолинейка. Навсякъде се виждаха стотици тъмни входове, прозорци и товарни пристани.

— О, божичко — въздъхна той и прескочи малка каменна подпора, навлизайки в опасната зона.

Първите пет сгради бяха същински ад. Той се въртеше, приведен ниско, насочваше пистолета към сенки, чували с боклуци и кепенци. После, след като стигна толкова далече, без да бъде застрелян, Кресги стана по-смел. Гилкрист не искаше да бъде хванат в капан. Единствената му цел е да се измъкне. Той не би се напъхал в затворен склад.

Макар че Кресги го откри тъкмо в един склад.

Полицаят влезе в огромно изоставено пространство. През изпочупените прозорци на покрива се процеждаха разкривени слънчеви лъчи.

И ето го мъжът, когото той търсеше. На по-малко от петдесет фута, скрил се зад стар котел. Не държеше оръжие, а само един овехтял куфар. Изглеждаше благ и мъничък до огромния казан, дребен мъж, рус, бледен и неспокоен. На Кресги му хрумна мисълта, че всъщност сега за първи път човек, свързан с разследването, вижда Лион Гилкрист. Не го съзираше много ясно; светлината бе слаба и разсеяна.

Кресги извика:

— Стой!

Мъжът изпълни заповедта, но единствено защото се стресна, и то само за миг. После съвсем бавно той обърна гръб на Кресги и тръгна да излиза, сякаш неохотно напускаше любовница.

— Спри! Ще стрелям!

Стъпка по стъпка той продължи да върви, без изобщо да погледне назад.

Кресги се прицели. Беше лесна мишена. Идеална. По-добра, отколкото на малкия полигон в Хигинс. Пръстът му започна да натиска спусъка. Но по средата той сведе пистолета надолу и промърмори: „По дяволите“. После хукна с всички сили.

Пред него силуетът се превърна в сянка и изчезна.

Един от полицаите, временно прикрепени към криминалната бригада на Фицбърг, беше Тони Лапорда, едър и пълен мъжага, който носеше служебния си револвер високо на колана, а незаконния си автомат 380 държеше в мек кобур под мишницата. Той бе типично провинциално ченге — нещо средно между спокойните градски полицаи с отпуснати рамене, например като нюйоркските, и непоколебимите каубои от Атланта или Сан Антонио.

Лапорда носеше кожено яке с пухкава яка, тъмни панталони и шапка с лачена периферия и карирана лента по средата. Той бе един от петимата полицаи, включили се доброволно за два часа срещу надница и половина, за да задържат някакъв професор от Ню Лебънън, който бе видял сметката на своя студентка.

За тази задача на Лапорда му бяха дали специална честота за неговата „Моторола“ и бронирана жилетка, но не и „M-16“ (никой, освен хората от специалния отряд, нямаше пушка, тъй като този Лион Гилкрист не беше терорист или нещо подобно, а само някакъв пършив професор). Лапорда не бе особено ентусиазиран от операцията, особено когато се оказа, че нарушителят се движи наоколо. Лапорда ненавиждаше бягането — дори повече отколкото мразеше района край реката.

Той се затича вяло към един голям склад, където смяташе да се скатае по време на цялата акция. Спря се с пробождаща болка встрани, мислейки си „Господи, заради идиотската шибана аеробика на Джейн Фонда им плащат на ония от специалните екипи“.

Той се облегна на стената на склада, слушайки пращящите гласове по радиопредавателя. Лапорда също се обади, казвайки, че при него няма следа от престъпника и че тръгва към реката, за да търси по-нататък. После пъхна ръка в джоба на якето да извади пакета „Кемълс“. Измъкна една цигара и я налапа.

Изведнъж се сепна, когато един учтив глас до него изрече:

— Искате ли огънче?

Когато Лапорда се обърна, той не видя кой го заговори. Видя само ръждива тръба, четири инча широка и около четири фута дълга, в момента, в който тя изсвистя право в лицето му. Ударът отекна в близките стени. Едрото тяло на Лапорда рухна и от него шурна кръв. Той не загуби съзнание веднага и усети как го претършуват. Ръцете бяха настойчиви, но фини; техният притежател изглежда не бе много силен.

Професорски ръце, помисли си той и после изгуби съзнание.

Уинтън Кресги го видя в момента, в който изваждаше служебния револвер от кобура на поваления полицай. Кресги се запита дали Гилкрист го е убил.

— Стой! — Онзи се обърна и очите им се срещнаха. Двамата бяха сами. Нямаше шум от стъпки или от пращенето на уоки-токита. Останалите хора от екипите ги бяха отминали. — Не мърдай — каза Кресги. Той се прицели в неспокойните тъмни очи, после си спомни указанията от „Наръчника за полицая“. Правило 34–6. Гърдите, а не главата, е предпочитаният прицел при арест.

Кресги рече:

— Хвърли оръжието.

Слънцето се отразяваше от някакъв висок прозорец и осветяваше двамата мъже.

— Хвърли го.

— Хайде да поговорим.

Кресги кимна към оръжието на мъжа.

— Сега! — Това беше револвер със самовзвод. Гилкрист трябваше само да се прицели и да дръпне спусъка. Никакъв предпазител, никакви плъзгачи. Правило 34–2. Определи веднага с какво оръжие разполага заподозреният. — Няма да ти повтарям.

— Искаш ли пари? Колко искаш? Хиляда? Няма проблем. — Той врътна глава към ченгето. — Беше нещастен случай. Онзи падна. Опитвах се да му помогна. Искаш ли две хиляди? — Той махна към куфара небрежно с ръка, което приближи дулото на револвера още повече към Кресги.

Той си спомни очертанията на мишените в полигона в Хигинс. Каза:

— Ще броя до три.

— Ей, я просто преброй до десет и ми дай шанс да се измъкна, а? Какво по-лесно от това? Две хиляди долара в брой. Имам ги ето тук в този куфар.

— Ако не хвърлиш веднага оръжието — каза Кресги, — ще те застрелям.

— О, мисля, че няма да го направиш, полицай.

11.

— Той помръдна. Той каза нещо.

— Детектив Корд? — обади се сестрата.

— Не знам точно какво беше — обясни той.

— Търсят ви по телефона, сър.

Корд й рече:

— Той помръдна. Каза нещо.

Сестрата, на която бе добре известно за халюцинациите при дълго лишаване от сън, хвърли поглед към неподвижното тяло на Джейми.

— Това е чудесно.

— Той седна в леглото.

Освен това сестрата бе прочела данните за състоянието на Джейми и знаеше, че вероятността той да седне и да произнесе дори една сричка е равна на тази да прави лупинги из стаята.

— Това е чудесно.

— Няма ли да съобщите на лекаря?

Тя рече:

— Обажда се полицай от Фицбърг. Каза, че е спешно.

— Добре. — Корд се обърна и със зачервени очи погледна телефона. Замаяно тръгна към него.

— Не, сър, навън е. Не свързваме по телефона с отделението.

— О.

В сестринската стая Корд пое слушалката и каза: „Ало?“

Чу как Уинтън Кресги го пита:

— Как е синът ти?

— Сега е заспал, Уинтън. Но той се изправи и ми каза нещо. Чух го. Не знам какво каза, но го чух.

— Това е хубаво. Бил, Гилкрист е мъртъв.

— Аха. Хванахте ли го?

— Опитваше се да се измъкне. В портфейла му бяха кредитните карти на Сейлс. И на други хора. Откраднал ги е или ги е купил. Щеше да прикрие следите си наистина добре.

— Какво се случи?

— Бил, исках да поговоря с теб. За това, което направих. Той имаше пистолет. Размахваше го. Аз го застрелях. Четири пъти стрелях.

— Това е добре, Уинтън.

— Не можах да се сдържа. Продължавах да дърпам спусъка. Той просто падна и умря. Прострелях го четири пъти.

— Справил си се чудесно.

— Но работата е там, Бил, че не бях напълно сигурен дали той щеше да използва пистолета. Просто не знаех.

— Предадоха ли случая на прокурора във Фицбърг? Нали няма да те подвеждат под отговорност?

— Не. Не говоря обаче за юридическата страна. Аз го убих, а той може би нямаше намерение да ме застреля.

— Уинтън, той уби Джени, уби и Сейлс. И тебе щеше да повали.

— Но аз просто не съм сигурен в това.

Корд гледаше назад към болничната стая. Виждаше само една купчина под чаршафа, което представляваше неговия Джейми.

— Всъщност ние никога не сме сигурни, Уинтън…

— Не исках да те безпокоя, Бил, но трябваше да го кажа, все едно да си разтоваря душата.

— Щом се върнеш, двамата ще отидем на лов. Тогава ще можем да поговорим за това.

— Надявам се Джейми наистина скоро да се оправи.

— Той ми продума — рече Корд. — Казах ли ти? Той се изправи и ми продума нещо. Да можех да си спомня какво. — Корд не видя как сестрата го погледна и тъжно стисна устни.

— Кажи му, че мисля за него — рече Кресги.

— Ще му кажа, Уинтън.

Бил Корд, висок мъж, сега бе прегърбен, със спретнато подстригана коса, сега разчорлена, от чието сърце се бе смъкнал един тежък товар и в същото време сега друг товар го притискаше. Той седна на ниско столче край леглото на своя син.

Корд не знаеше какво означава жена, облечена по последна мода, но реши, че ако доктор Паркър е такава, в това няма нищо лошо. Щеше му се в Ню Лебънън да има и други като нея.

Седнала зад безупречно чистото бюро, добрата лекарка бе облечена в яркорозова рокля с дълбоко деколте, така че Корд можеше да зърне доста лунички по гърдите, ако бе склонен да погледне натам, което и направи. Косата й бе опъната назад в конска опашка и на ръката си имаше дебела златна гривна, за която Корд предположи, че той самият може да й е купил с всички тия хонорари. Тя носеше и съответни обеци и му мина през ум, че те също може би бяха негова заслуга.

— Радвам се най-после да се запозная с вас, офицер.

От друга страна, начинът, по който тя хвърляше поглед към него, го караше да мисли, че го оглежда недоверчиво. Той се запита дали Даян не се е разприказвала прекалено много.

— Аз наистина чух хубави неща за вас, докторе. Сара е станала съвсем ново момиче, откакто идва при вас.

Доктор Паркър реагира според репутацията си. Тя кимна, без да обръща внимание на комплимента и рязко попита:

— Сара е тук, нали?

— В чакалнята е.

— Защо не дойде жена ви? В болницата ли е?

— Точно така. Джейми идва от време на време в съзнание. Смятат, че ще се оправи. Може да има някакви проблеми с паметта, така казват. А може би и други неща. Един невролог ще му направи изследвания. Доктор Уайнстайн, познавате ли го? В общинската болница? Бил най-добрият в окръга. Така чухме.

Доктор Паркър гледаше безучастно Корд и нищо не каза.

— Знаете какво се случи… — Гласът на Корд изведнъж пресекна.

Доктор Паркър продължи:

— Опитал се е да се самоубие. Госпожа Корд ми каза.

— Не знам как ще бъде, когато той се прибере у дома. Не знам какво точно се е случило и защо. Но ако вие сте свободна…

— Ще се радвам да ви видя и двамата — откровено каза тя, но не изглеждаше особено очарована от перспективата.

И двамата ли? Корд кимна.

— Ще съм ви много благодарен.

Лекарката отвори чекмеджето си и извади дебела пачка листове. За миг Корд се уплаши, че това са нови сметки. Тя ги сложи пред него. Той хвърли поглед на първия, ситно изписан лист с единични интервали, най-отгоре на който бе името на Сара. Без да вдигне очи, той попита:

— Сара ли ги е написала?

— Това са най-новите й касети. Секретарката ми ги напечата. Ще забележите колко добре говори Сара. Съвсем нарядко думите й са неясни. Има невероятно малко места, където тя се връща, за да се поправи или където произнася погрешно.

Корд прелисти купчината.

— Тук трябва да има сто страници.

— Почти толкова.

През цялото време той смяташе, че тази идея е глупава. Ако Сара е трябвало да свърши всичката тази работа, защо да не я накара да препише учебник по история или някаква друга наука? Нещо практично. Нещо, което тя би могла да използва в училище. Каква полза изобщо имаше от тия съчинения? Но той замълча. Знаеше, че ще приеме всички предписания на докторката. Тя бе специалист; освен това Бил беше преди всичко арабия човек.

— Наистина ли е книга?

— По-скоро сборник от разкази с повтарящи се герои. Нещо като „Мечо Пух“.

— Бива ли ги изобщо?

— Господин Корд, за деветгодишно дете с нейната история и проблеми те са направо забележителни.

— Какво трябва да правя с тях?

— Вие ли? Нищо. Доктор Брек използва тези разкази в упражненията на Сара. Усвояването при нея ще нараства експоненциално, ако работи с думи, които самата тя е създала.

Експоненциално.

— Сигурно. Навярно е и доста забавно.

Май направи някакъв гаф. Доктор Паркър се намръщи.

— Това е преди всичко много труд.

— Сигурно. Бас държа, че е така. — Корд отново поразлисти страниците и усети миризмата на пишеща машина и на скъпа хартия.

Той стана и се запъти към чакалнята, където бе Сара.

— Значи тя съвсем сама е направила всичко това? Боже мой, на мен ръцете ми всеки път се изпотяват, когато трябва да напиша официално пояснение за дадено произшествие.

— Вероятно дъщеря ви ще може да ви научи на някои неща, господин Корд — каза доктор Паркър и си позволи да се усмихне снизходително.

Бил Корд не знае какво да мисли.

Той е седнал на сгъваем стол в своя кабинет и прелиства напред-назад книгата на Сара. Прочел е за променящи формата си вълшебници, за дракони, принцеси и говорещи котки, летящи хлябове, танцуващи косове и рисове, които пеят оперни арии при пълнолуние.

— Защо рисове?

— Защото точно такива са те — обяснява Сара.

— Защо оперни арии?

— Защото така — отвръща тя, изкарана от търпение, и Корд, задал въпроса единствено понеже не може да измисли какво друго да каже, се чувства засрамен и затова не пита защо при пълнолуние, което е възнамерявал.

— Ето какво правим ние с доктор Брек — обяснява тя, докосвайки първо напечатаните страници, а после празен лист пред себе си. — Ние придвижваме всички тези думи ей тук, сякаш те са на вълшебно влакче.

— Влакче. Аха.

Те са седнали в кабинета. Корд си е свалил обувките и се е изтегнал върху кушетката. Сара е зад разнебитеното бюро. Корд е бил в болницата до седем часа сутринта. Той е съвсем изтощен, макар че ентусиазмът на дъщеря му от преписването на книгата задържа до голяма степен неговата умора. Кракът й се поклаща от вълнение.

Това е същинска мистерия за Корд, всички тия разкази за вълшебни видри, летящи орли, джуджета и сияйни магьосници. Библиотеката на Корд съдържа предимно книги по лов и риболов. Животните, за които той чете, са вълци, мечки гризли и проклетата хитра пъстърва, дето отбягва и най-сполучливите изкуствени мухи. Те не носят авиаторски шапки и водолазни костюми и не организират гощавки в хралупи на дървета, нито пък изпълняват някаква музика при пълнолуние.

Той решава, че дъщеря му ще стане кинорежисьор, чиито филми той няма да ходи да гледа.

Но той може да похвали работата й, което и прави, гледайки захласнато как тя се надвесва напред и пише с несръчна елегантност.

Корд се вглежда в похватите й. Тя пише букви и думи с показалец върху дланта си, проследява буквите по разсипана сол върху масата, къса листчета, съдържащи по една дума или на части от думи и ги гледа съсредоточено. Самият Корд е забравил как се наричат отделните части от думи. Май срички. Въпреки че правописът й все още се нуждае от много усилия, нейната самоувереност блика отвсякъде. Никога не я е виждал така да се забавлява. Той поглежда първата страница от тънката купчинка листове, които Сара е изписала с печатни букви.

МОЯТА КНИГА

ОТ САРА РЕБЕКА КОРД, ЧЕТВЪРТОКЛАСНИЧКА

ПОСВЕТЕНА НА Д-Р БРЕК МОЯТ УЧИТЕЛ

Корд се взира в това няколко минути, чудейки се дали няма да се появи ревност. Не се появява.

Когато тя свършва, Корд тръгва да излиза. За момент я гледа, после се протяга напред и внезапно я прегръща силно. Това я изненадва, харесва й и тя възторжено отвръща на прегръдката. Корд не казва на дъщеря си, че сложното чувство на благодарност, което го изпълва, е само отчасти за нея.

12.

Един офицер от Отдела по демографска статистика в полицейското управление на Фицбърг бе направил откритието.

Той проверяваше отпечатъците от телата при последните смъртни случаи от местопроизшествия и ги сверяваше с тези на известни углавни престъпници (с висящи заповеди за задържане) и беше в края на работната си смяна, затова доста по-дълго време от обикновено му бе нужно, за да открие засечката. Той отбеляза заключението си на съответния формуляр и се канеше да го пусне във вътрешноведомствената поща до детективския отдел, когато забеляза, че тялото трябваше да бъде откарано малко по-късно същия ден.

О, господи.

Той неохотно набра телефона на суперченгето страхотния детектив Франклин Нийл.

— Детективе? Обажда се Голдинг от отдел „Демографска статистика“.

— Да, Голдинг, какво имаме в дневния ред?

Раз, два, три, четири…

— Има погрешна идентификация на починалия, когото сте изпратили в моргата преди два дни.

— Погрешна идентификация? — изръмжа Нийл. — Да чуя, офицер.

— Разполагахме с предварителна идентификация от лични вещи и от някакъв външен полицай, нали?

— Да, точно така. Починалият беше обвиняем по две убийства.

Приятелчето беше наистина голям хитрец.

Я ми кажи, глупако, лъскаш ли си медалите всяка вечер?

— Да — рече Голдинг, — но отпечатъците, изпратени от следователя, отговарят на престъпник, за който има издадено съдебно постановление. Еди Скавело. Два пъти незаконно притежание на оръжие, една кражба с взлом и десет укривания на крадени стоки. Досието му е пълно с подобни изпълнения.

— Сигурен ли си?

— Деветдесет и осем процента.

Последва мълчание. Нийл каза:

— Добре, направи ми една услуга, изпрати съобщението за погрешна идентификация по факса до окръг Харисън и до Ню Лебънън. Шерифските служби.

— Ами че в Ню Лебънън имат ли факс?

— Офицер — рече Нийл, — според указанията трябва да има поне един във всеки град…

Това беше на майтап.

— … с над пет хиляди души население.

— О, точно така. Доволен съм, че ми напомнихте. До кого?

— Уинтън Кресги от окръжната служба, Уилям Корд в Ню Лебънън. Това са полицай Кресги и детектив Корд. Запиши си ги и гледай да не ги объркаш.

— Не, сър. Обещавам.

— И приложи обяснителна бележка — отбележи го „спешно“ — и им кажи, че изглежда тяхното момче Гилкрист все още вилнее на свобода. Моите поздравления за добре свършената работа, офицер.

— Удоволствие бе да помогна, детектив.

Брайън отпразнува съобщението, че Одънският университет няма да бъде закрит и през следващата година, по подобаващ според него начин: той се чука с една студентка върху бюрото на Лион Гилкрист.

Имаше и още един повод за празнуване. Той щеше, след формално приемане на докторската му дисертация това лято, да стане член на английската катедра към филологическия факултет на Одънския университет.

Оукън сега беше сам. Русокосата студентка — по ирония на съдбата тя седеше точно до Джени Гебън по време на семинарите му — си бе отишла и той седеше гол до кръста на стола на Гилкрист и бавно се въртеше. Щорите бяха спуснати и тъй като електричеството бе прекъснато (колежът бе официално затворен за две седмици преди началото на летните занятия), в кабинета бе адска жега. Оукън погледна капчиците влага върху бюрото и се почуди дали са сперма или пот.

Оукън бе потресен от новината, че Гилкрист е бил убиец. В първия момент ужасено се запита дали слухът, който той бе пуснал, не е излязъл извън контрол. От „Реджистър“ обаче той разбра, че Гилкрист и Джени наистина са имали връзка. Но да убие нея и професор Сейлс! Невероятно. Оукън бе подозирал, че Гилкрист е избухлив и вероятно бе способен на убийство, но никога не бе предполагал, че наистина ще убие някого.

И сега кучият му син беше също мъртъв, застрелян от полицията… Оукън затърси сред репертоара си подходяща максима, която би могла да обобщи този човек. Не можа нищо да измисли.

Нахлузвайки тениската си, Оукън отново се протегна, зяпайки старите репродукции и стотиците книги, които предполагаше, щяха да останат като наследство от Гилкрист. Ето един стар том на Фройд, който може да е ценен. Няколко по-нови книги върху психозите и литературата. Оукън нямаше претенции към тях, дори като академичен приемник на Гилкрист, но си помисли, че може да отмъкне най-хубавите, преди деканът да нахълта в кабинета. Размишлявайки върху тези допълнения към собствената си библиотека, той се почувства изтощен в жегата и сред ароматите на майския бриз и неотдавнашния секс, Оукън притвори очи.

Събуди се по едно време от леко ужилване по врата. Отначало си помисли, че го е нападнала пчела или комар, но когато се пресегна до ужиленото място, той откри, че едва може да вдигне ръката си до гърдите.

Погледна надолу и видя напоената си с кръв фланелка. Извика и се помъчи да достигне врата си с ръка. Докосна парче увиснала кожа на мястото, където сънната му артерия бе прерязана. Оукън се опита да стане и веднага падна на пода. Той сграбчи телефонния кабел и събори апарата на пода до себе си.

— Обожепомогни… — Ужаси се от слабия си гласец.

Той натисна деветка.

Слушалката се изплъзна от окървавената му ръка. Той се помъчи да я вземе отново.

Натисна единица.

Взря се в замъглените цифри на телефона. Опита се да докосне последната цифра, но откри, че ръката му не се подчинява. Чу бръмчене, изщракване и музикален сигнал, след който електронен женски глас му заговори, казвайки последните думи, които изобщо някога щеше да чуе:

— Вашето обаждане не може да бъде изпълнено според набраните цифри. Моля затворете и отново наберете номера.

Даян Корд плъзна ръце около Бен Брек и силно го прегърна.

Беше сякаш съвсем естествено да го направи: бе застанала в градината си и го гледаше как спира колата на алеята, после бързо се приближи до него, обгърна го с ръце и усети неговите около себе си.

Съвсем естествено. Това ужасно я уплаши. Тя каза:

— Оставих съобщение за теб в библиотеката.

— Бях във филологическия факултет. Как е Джейми?

— Точно заради това се обадих. Той е много по-добре. Току-що се върнах от болницата.

Даян потресено разбра, че те все още са прегърнати. Тя бързо отстъпи назад. О, боже, съседите… Добре че поне не ме целуна… Огледа се и застана под прикритието на хвойновите храсти. Брек я последва.

А защо той не ме целуна?

Даян обясни със запъване научената наизуст диагноза на Джейми, без дори да чува собствените си думи, които бе повтаряла десетина пъти този ден.

Докато разговаряха, Брек пъхна ръце в джобовете си. Това още повече засилваше момчешкия му вид и го правеше ужасно привлекателен. Беше облечен в тъмни джинси и дебел виненочервен пуловер.

Той каза:

— Ти спомена по телефона, че Уисконсин отпада.

— Вярно е. Онзи тип изглежда са го пипнали. Хванали са го във Фицбърг.

Сякаш облекчение заля лицето му.

— Радвам се, че няма да заминете.

— И аз съм на същото мнение. Дорис никога не успя да надрасне комплекса на по-голямата сестра. А това едва ли е честно, тъй като разликата ни е само тринайсет месеца.

— Аз имам по-егоистични причини да се радвам, че не заминаваш. — Той го изрече съблазняващо.

Даян преглътна.

— Виж какво, Бен, мисля, че ние двамата трябва да поговорим.

— Някъде сами. — Той се усмихна. — Тайно. — Някаква мисъл като че ли спонтанно се прокрадна в съзнанието му. — Какво ще кажеш за моята квартира?

— Не — закачливо отвърна тя. — Говоря сериозно.

Усмивката му угасна.

— Да не би да казваш, че не искаш да ме виждаш?

— Не — бързо рече Даян. — Просто казвам, че трябва да поговорим. Преди нещата да станат… Нали разбираш. Преди да станат твърде сложни.

— Съгласен съм.

Даян поотъпка купчинките влажна пръст в основата на няколко новопосадени цинии и го попита дали иска нещо за пиене. В ума й изникна повтаряща се картина — как тя го налива с кафе или вино в следобедите. Мъчейки се да отложи тръгването му. Всички тия питиета сега й се струваха смешни. Запита се дали не се е чувствал като подгизнал на връщане от тях.

— Не, по-добре е веднага да взема Сара. Резервирал съм видеокамерата за два и трийсет.

— Скъпа — провикна се Даян, — доктор Брек е тук.

— Добре — обади се в отговор тя.

Даян го попита:

— А тия тестове, които ще дадеш на Сара, какво представляват?

— Те са същите, които доктор Паркър й е давала. Искам да съпоставя краткосрочните резултати с едноседмични занятия. Утре трябва да приключа първата редакция на статията ми за списанието за детска психология „Ню Инглънд Джърнъл ъв Чайлд Сайколоджи“ и исках да включа подобрените резултати на Сара в тестовете „Бендер-Гещалт“ и устния тест на Грей. Данните са важни и за мен — ще ми подскажат идея накъде да вървим по-нататък.

Данните… Някои момчета никога не престават да се перчат.

— Дали няма да се разстрои? — предпазливо попита Даян.

Той поклати глава.

— Ще я записвам на видео, но със скрита камера. Тя изобщо няма да разбере, че я снимам. Ще се справи чудесно.

Сара се появи на входната врата.

— Доктор Брек!

— Здравей, Сара. Вземи и своята книга. Ако имаме възможност, ще поработим още над нея.

— Тя е тук. — Сара потупа по раничката си.

— Цялата ли?

— Всичко. И новите страници от доктор Паркър.

— Добре. Хайде да потегляме.

Тя хукна към колата. Той се колебаеше нещо, а лицето му помръкна. Даян забеляза това.

— Нещо не е наред ли?

Погледът му беше замислен. Той сякаш не я чуваше и тя повтори въпроса си, докосвайки леко ръката му. Той трепна и каза:

— Мислех си за Джейми.

— Не, не. Той ще се оправи. Наистина.

Брек отново се усмихна, но Даян забеляза някакво проблясване в очите му — като от съжаление или тъга. Тя се замисли над това. Може би бе зърнала мъката на един бездетен мъж, наближаващ средната възраст, едно от най-тъжните неща, които би могла да си представи. Искаше й се да го обгърне с ръце. Тя с мъка се сдържа и се засмя.

— Момчето ще се оправи. То е жилаво.

— Трябва да се отбия някой път и да го посетя. Ще му занеса подарък. Може би нещо за онзи филм, който така му харесва.

— Хайде, доктор Брек!

Даян каза и на двамата:

— Не закъснявайте. — После отново се зае със своята градина.

Когато забеляза Том — младия полицай, който пазеше къщата му — да върви към него, Корд се бе навел и прибираше купища писмени материали по случая Гебън в картотеката на малкия склад край шерифската служба. Той се спря и една папка остана наполовина напъхана в задръстеното чекмедже. Замръзна на място, виждайки мрачното лице на приближаващия се полицай.

Джейми!

Явно са се обадили от болницата, че синът му е умрял. Последният път, когато Корд го видя, момчето беше ужасяващо дезориентирано. То не можеше да задържи поглед върху баща си и на два пъти загуби съзнание.

Тласкан от страх, Корд бързо се изправи и коляното му силно изпука.

— Какво е станало? — запита той. Отчаянието в гласа му сепна полицая.

— Има проблем по твоя случай, Бил — каза му Том.

Случай ли?

Корд се обърка. В момента той не работеше по никакъв случай. Единственото, което той можеше да има предвид, бе случаят Гебън. Но той бе приключен. Корд знаеше това, защото собственоръчно бе изписал тази дума с печатни букви върху съответния формуляр, който в момента се намираше в кутията „Входящи“ върху бюрото на шериф Слоукъм.

Но Корд грешеше.

Том каза:

— Току-що получихме факс. Съобщение от Фицбърг за погрешна идентификация. Човекът, когото Кресги е застрелял, не бил Гилкрист. Бил някакъв тип с много арести за мошеничество, най-вече далавери с кредитни карти. Отпечатъците са потвърдили това.

— О, не. — Корд затвори очи, облягайки се на вратата. — Съобщи ли на Уинтън?

— Да. И Ема каза, че ей сега са се обадили от колежа. Един асистент е бил намерен в бившия кабинет на Гилкрист преди няколко минути. Изглежда е бил убит.

— Оукън? Така ли се казва?

— Всъщност точно така.

Дори мрачно стиснатите устни на Корд не можеха да изразят в пълна степен отчаянието, което го обхвана. Също и страха. Гилкрист се бе върнал в Ню Лебънън. И Корд знаеше защо.

— Добре, Том, иди сега до моята къща и дръж под око Даян и Сара. Мисля, че Гилкрист ще ги потърси. И прати някого в болницата да стои при Джейми.

— Дадено.

Докато бързаше към канцеларията, Ема извика от диспечерския пункт:

— Детектив Корд? На телефона е Уинтън Кресги. Обажда ти се от университета.

Корд отпрати Том по задачите, после се втурна към своя офис и грабна телефона.

— Уинтън, какво става?

— Убит е по същия начин като Сейлс, Бил. — Гласът на Кресги звучеше унило. — Прерязано гърло. С бръснач. Според свидетели пред сградата спряла кола, излязъл мъж, отговарящ на описанието на Гилкрист и влязъл за три или четири минути, после излязъл, качил се на колата и заминал. Била сравнително нова зелена лимузина, не знаят марката и номера. Преди около четирийсет минути.

— Имат ли някаква представа накъде е тръгнал?

— Просто към изхода на университетския комплекс. Не са видели нищо след това.

Последва дълго мълчание. И двамата мъже бяха потънали в собствените си тежки мисли. Най-после Кресги каза:

— Май съм сбъркал човека, а, Бил?

Полицейската кола на Корд се движи със седемдесет мили в час, с бясно въртяща се сигнална лампа и виеща сирена. Шофирането е бързо, но в тази голяма американска кола то изглежда странно спокойно. Корд е в градските покрайнини, минавайки край малки магазини и сгради. Пресича на червено и при последния светофар и после вече е извън града, няма движение и Корд може да разговаря със самия себе си. Той е изключително развълнуван.

Трябва да мислиш, по дяволите. Мисли.

Лион Гилкрист, когото вижда ярко осветен, Сатаната на Одънския университет. Хайде, измисли нещо умно, нещо необичайно, измисли нещо, което той би измислил.

Мисли!

Ръцете му се изпотяват и му става зле.

Не мога да мисля!

Вестникарската изрезка, надрасканата заплаха.

„Това би могло и с тях да се случи.“

Корд избръмчава край поклащащия се с десет мили в час комбайн на Анди Декстър, заел половината шосе. От попътната струя на автомобила лопатките му се раздрънчават.

Не мога да мисля по същия начин като него… Той е твърде хитър за мен…

Корд вижда снимката на Сара и Джейми, изглеждащи в безопасност и глупаво, като актьори в рекламен клип. Той вижда написаното от Гилкрист:

Кажи сбогом, детективе.

Корд изкачва височината при фермата на Сътър и е ослепен от поразително ярко слънце. Изпъстреното от размазани насекоми предно стъкло става непрогледно. В следващия миг заслепяването изчезва и той се спуска стремително надолу по хълма, виждайки пред себе си три мили права отсечка от сив асфалт. Кракът му се насочва към педала за газта, но изведнъж променя намерението си и рязко натиска спирачката.

Едва овладява занасянето на колата, както по време на полицейските курсове, когато по цели седмици се упражняваше. Доджът се спира по средата на шосето. Облакът от прах и изгоряла гума настига патрулната кола, обгръща я и после отминава непокътнат, носен от невероятно нежния ветрец.

Корд спря колата накриво пред собствената си къща, наполовина върху моравата и без да загаси двигателя, до автомобила на Том, който бе паркиран съвсем цивилизовано на алеята.

Вътре Даян вдигна поглед към широко отворените зелени очи на мъжа си, когато той се втурна през вратата. Той я хвана за ръце и я накара да седне на дивана.

— Ти ме плашиш, Бил. — Сякаш говореше на непознат. — Нещо с Джейми ли? Какво е станало?

Корд седна до нея. Дишаше учестено. Не пускаше ръцете й. Тя се помъчи да се изтръгне.

— Какво? — рече тя, а после по-силно: — Какво има?

— Мисля, че… — Той стисна студените й пръсти. — Мисля, че Бен Брек е Лион Гилкрист.

13.

— О, господи, не… — Гласът на Даян пресекна. — Не, не е вярно…

— Гилкрист е лектор по специална педагогика в Одън. Не е ли това катедрата, където работи частният учител?

Тя кимна, а очите й блуждаеха по пода.

— Може да е прочел картона на Сара и да е научил за нейния проблем.

— Не, Бил — запротестира тя. — Не!

— Как изглежда той?

— Не, не, не… Той не би ми сторил това. Не би го направил!… — Гласът й заглъхна в истерични ридания.

— Даян — дрезгаво каза Корд, — трябва да ми помогнеш сега. Помисли.

— О, Бил, не!

Той я хвана за раменете.

— Опиши го!

Тя го описа, доколкото можеше, хълцайки помежду думите. Когато свърши, тя извика:

— О, боже, не е възможно. Знам, че не е.

Описанието на Даян бе неясно, но то наистина обрисуваше човек, който можеше да прилича на Гилкрист.

— Къде е отседнал?

— Не знам! Някъде тук наблизо. Никога не ми е казвал.

— Никога не ти е казвал ли? — изкрещя Корд. — Ти как се свързваше с него?

— Обикновено той се обаждаше. Когато аз се обаждах, оставях съобщение в библиотеката. Никога не съм виждала кабинета му. — С всяка следваща дума гласът й все повече отслабваше, докато фактите се трупаха.

— Каква кола кара?

— Не знам! Престани да ме подлагаш на кръстосан разпит!

Корд стисна жена си за раменете.

— Мисли. Трябва да си я виждала. Зелена ли е?

— Не знам. Просто кола. Струва ми се, американска. Някакъв модел с четири врати. Не си спомням цвета. Мисля, че беше тъмен. Не… О, ами аз току-що я видях! Когато той дойде да я вземе… — Тя вдигна ръце към лицето си. — О, Бил!

— Сара? — извика Корд. — Сара с него ли е сега?

Той сграбчи телефона и набра Одън. Чу прищракване.

„Вие сте се свързали с Одънския университет. Колежът ще бъде затворен до лятното регистриране на студентите на 10 юни. Ако желаете да оставите съобщение, натиснете номера на вътрешния телефон за катедрата, с която искате да се свържете и след сигнала оставете съобщението си. Ако вие…“

Той затръшна телефона. Постоя така за миг, после пак вдигна слушалката, възнамерявайки да се обади на „справки“. В обърканото си състояние той, без да иска набра, номер 911. Потръпна от тази грешка и натисна вилката на телефона. Не можеше да прекъсне връзката. Той пак я натисна. Нямаше сигнал. После още пет секунди. Бог да ги убие! Най-после чу сигнал „свободно“.

Набра „справки“.

— Госпожо, обаждам се от шерифската служба на Ню Лебънън. Имаме спешен полицейски случай. Трябва ми номера и адреса на човек, на име Брек. В Ню Лебънън.

— Брек? Малкото му име?

Колко души Брек може да имате?

— Бен. Бенджамин.

Чакането беше истински ад. Той чуваше тракането на клавиши. Чуваше прелистване на страници. Чу някакъв страничен разговор — друга телефонистка казваше: „Ще ги донеса вкъщи, но ти трябва да ги сготвиш. Аз няма да имам време“.

— Господине?

— Да? — обади се Корд.

— Как се казва това по букви?

— По букви ли? Че как мислите? Б-Р-Е-К.

— Няма записан Бен, Бенджамин или Б. Брек в Ню Лебънън или Фредериксбърг. Дали той…

Той отново натисна вилката. Поклащайки глава, набра нов номер. Секретарката обясни, че доктор Паркър е с пациент в момента. Корд й рече:

— Моля, кажете й, че случаят е спешен.

Психиатърката дойде на телефона и хладно каза:

— Да, господин Корд?

— Познавате ли лично доктор Брек? — попита той.

— Защо, какъв е проблемът?

— Познавате ли го?

Тя млъкна за момент явно раздразнена, но сигурно усети напрежението. Каза:

— Не. Обаче на няколко пъти съм разговаряла с него за курса на лечение на Сара.

— Дали е възможно да не е бил Брек човекът, с когото сте разговаряли.

— Искате да кажете, че е бил измамник ли? О, не мисля така. Той като че ли знаеше много неща за вашата дъщеря. Сега, като се замисля, всъщност той бе доста осведомен за цялото ви семейство, детектив.

— С какво се занимава татко ти днес? — попита доктор Брек.

— Не знам. На работа е, струва ми се.

— Ти обичаш ли своя татко?

— О, да. Разбира се.

— А майка ти обича ли го?

— Разбира се. Така мисля.

Доктор Брек шофираше бързо. Пейзажът наоколо препускаше, сякаш Сара бе яхнала „Достигащия Облаците Орел“. Един обор първо беше червена точица в далечината, след това стана червена топка и накрая огромен червен кит, а после изчезна зад тях като мечта.

Доктор Брек намали скоростта и навлезе в алеята за колежа. Той сви към един участък, където бе по-пусто и имаше повече дървета, отколкото сгради. Сара успя да прочете поне един надпис. Одънски университет. Тя не разбираше думата „университет“, но я бе запомнила, защото точно там работеше доктор Брек и това я правеше изключително важна.

— Харесват ми тези сгради — заяви Сара. Те й приличаха на замъци — само че без големи порти, подвижни мостове и езера около тях. Някои дори имаха назъбени стени отгоре като във филма „Робин Худ“ (стария „Робин Худ“, добрия), където стояха войниците на шерифа и стреляха с арбалети към звездата, наречена от нея „Ароу Флин“. В книгата на Сара имаше две истории за замъци.

Доктор Брек караше мълчаливо. Изглеждаше потънал в мисли и тя не искаше да го безпокои, но се опита да прочете табелата пред сградата, край която минаваха. Тя не успя и го попита за думичките.

— Пише „Институт за специализация по педагогика“ — отвърна той. — Прочети другата табела ей там.

Тя смръщи вежди.

— „Факултет“. О, о, това мога да го прочета. И „филологически“.

— Хубаво — рече той. — „Филологически факултет“.

— Получих си обратно последния разказ от доктор Паркър — каза Сара. — Може ли днес да го прочетем?

— Ако желаеш.

— Той ми е любимият. Разправя се за един вълшебник, когото видях край езерото Блакфут Понд. Той живее в гората зад моята къща. Наблюдава често къщата. Много време ми трябваше, докато го напиша. Исках да е съвсем точно. В този разказ е и Достигащия Облаците Орел и…

С внезапно любопитство доктор Брек запита:

— Този вълшебник е в твоя разказ ли?

— Аха. Разказът се казва „Слънчевият човек“. Така се нарича той.

— И значи си го видяла край Блакфут Понд? Кога?

— Една сутрин. Миналия месец, струва ми се. Той беше и зад къщата.

— Как изглежда?

— Никога не съм го виждала отблизо. — Сара отметна кичур коса от лицето си. — Знаете ли, доктор Брек, исках да помоля Слънчевия човек да ме направи умна, само че ме беше страх. Но мисля, че той разбра това. Нали той ви изпрати при мен.

— Така ли мислиш? — Доктор Брек насочи колата към един празен паркинг до безлюдна сграда. Удари спирачка. Тя посегна да си отвори вратата, но преди да вдигне ръчката, доктор Брек докосна ръката й. — Не, Сара. Почакай една минутка.

Тя изпълни молбата му.

Корд се втурна към входната врата. Каза на Том:

— Том… — Гласът му потрепери и той си пое дълбоко дъх, за да се успокои, и пак започна: — Мисля, че мъжът, който е идвал тук през изминалия месец, Брек, струва ми се, че той е Гилкрист.

— Какво?

— Сега няма да обяснявам. — Той се обърна към Даян: — Кога тръгнаха двамата със Сара?

Тя отвърна през сълзи:

— Преди половин час.

Къде са те, къде биха могли да отидат?

Къде е отвел дъщеря ми?

— Щяха да ходят в колежа.

— Кой колеж?

— В Одън. Да правят някакви тестове. О, Бил. — Тя ридаеше и стискаше истерично възглавницата. — Той каза, че ще я снима на видео. Имал камера…

Корд нареди на полицая:

— Предай сигнал за обща тревога. Щатска и федерална. Съобщи, че има отвличане в момента и да се действа предпазливо. Провери първо в Одън, но щом е убил Оукън тази сутрин… — Това доведе до нов стон откъм Даян. — … съмнявам се дали сега е някъде около колежа.

— Добре, сър.

— И им предай, че е взел моята дъщеря.

— Да, сър.

— Ако той я държи като заложница, аз ще преговарям, нали разбра? Кажи го на Слоукъм и Елисън и ако имат проблем с това, нека се свържат с мен. И искам някой да наглежда къщата на Уинтън Кресги. Да пази жена му и всички деца.

Къде ли е тя? Къде е дъщеря ми?…

Полицаят попита:

— Тук ли ще останете, сър? Или ще искате двама мъже около къщата?

— О, Бил — прошепна Даян. — Мили боже…

— До всички подразделения в района…

Отвън, по радиостанциите и на двете полицейски коли, като от стереоуредба са разнесе радиосъобщението:

— До всички подразделения в района. В ход е десет-трийсет и три. Сградата на педагогическия факултет, Одънски университет. Покушение. Мъж с нож или бръснач в нова лимузина. Без номера…

Корд и Даян се гледаха.

— Допълнение към десет-трийсет и три. Тръгнала е линейка. И по непотвърдени сведения има замесено и малолетно лице… Малолетно лице от женски пол, възраст около десет години. Повтарям. Вход е десет-трийсет и три…

Приличаше на автокатастрофа — вратата откъм шофьора бе разтворена, край колата лежеше окървавена и неподвижна фигура, единият крак бе вдигнат върху седалката. Въртящи се червени светлини, униформени мъже и жени.

Даян изпищя и рязко отвори вратата, преди Корд напълно да спре на университетския паркинг. Тя се спусна през напукания асфалт към мястото, където се бе струпал екипът от линейката, работейки трескаво. Затиснала уста с ръце, Даян погледна надолу и после веднага затвори очи, повтаряйки нещо неясно.

Корд дотича до колата и погледна окървавената маса в краката си. Пое дълбоко дъх и надникна над главата на един санитар.

Не беше Сара.

Легнал по гръб, Бен Брек отвори очи. Той премигна и изплю кръв. Прошепна колебливо и изумено:

— Лион Гилкрист!… Преследваше ни… — Той вдигна ръка да огледа дълбоките рани по дланта на ръката си с тихо любопитство. — Не чувствам никаква болка. — Той погледна Даян. — Бяхме в колата… той изведнъж се появи. Просто ей така. Имаше бръснач…

— Къде е Сара? — извика Даян.

Корд попита един от полицаите:

— Знаеш ли кой е този човек?

Даян изкрещя към съпруга си:

— Това е Бен Брек!

— Права е, детектив. — Полицаят показа на Корд окървавен портфейл. Той го отвори. Вътре имаше шофьорска книжка от Илинойс със снимката на Брек, лична факултетска карта от Чикагския университет и документ за самоличност, издаден от Одън, удостоверяващ, че е гостуващ професор, поканен да изнася лекции.

Гостуващ професор. Значи с временен адрес и без да е регистриран в указателя за справки.

Корд приклекна.

— Къде е Сара?

— Тя побягна. Мисля, че той я е стигнал — тежко дишайки, каза Брек. — Не разбрах какво се случи. Той беше… — Думите преминаха в кървава кашлица. — Бяхме спрели и той се приближи… зад колата. Просто… беше там. Започна да ме реже, да ме посича. Мъчеше се да достигне Сара…

— Нарани ли я? — попита Даян, задавяйки се от плач.

— Не знам… не можах… да видя.

Един лекар приключи с поставянето на турникет и започна да превързва голяма рана.

Корд попита Брек:

— Накъде тръгнаха? Видяхте ли…

— Там. Там. — Брек протегна кървава ръка. Отначало Корд си мислеше, че показва посока. Но не. Той видя на предната седалка две напечатани страници.

— Тези страници ли? — рече Корд.

Брек кимна.

— Вземете ги. Прочетете… замаян съм. Устата ми пресъхна… — Той затвори очи.

Корд взе листовете. Започна да чете. Вниманието му се отвлече и той погледна надолу. Даян бе хванала лицето на Брек с двете си лепкави от кръвта ръце и му викаше:

— Ще се оправиш! Ще оздравееш! Чуваш ли ме? Чуваш ли ме?

Тя вдигна очи към съпруга си. Корд сложи длан на рамото й. Тя рязко я махна от себе си и после сведе глава до гърдите на Брек и започна да плаче.

Чак когато линейката потегли след минута, вдигайки прахоляк и надувайки сирената, Корд се врътна към колата си и седна вътре. Започна да чете.

Те минаха през гъст шубрак, между две брези, до които стигаше задният двор на Корд и навлязоха в гората точно от мястото, където преди един месец той бе видял или така поне му се бе сторило, осветеното от луната лице, взиращо се в къщата. Вървяха по килим от сухи листа и ниска остра трева, пожълтяла и изпасана от елените.

До него, облечен в бежова униформа и кафеникаво яке, Уинтън Кресги носеше пневматична пушка „Ремингтън“. Пушката имаше солиден ремък, но той не я бе провесил през рамо. Държеше я с две ръце като войник, с насочен напред показалец до предпазителя на спусъка. Мъжете вървяха бързо, като Корд поглеждаше за справка от два изпомачкани машинописни листа, сякаш там имаше инструкции за организиран лов.

Небето беше с млечен цвят. Белият диск на слънцето, ниско над хоризонта, се мъчеше да прогони заоблачаването, но по всичко изглеждаше, че ще загуби битката със здрача. Гората, пасището, жълто-зеленият килим пред Корд, всичко бе в матови акварелни цветове. Гарвановочерен кос полетя право към него, после изведнъж се отклони встрани, стряскайки и двамата мъже.

При един стар изгорял обор, където бе забранил на Джейми и Сара да играят, те свиха встрани. Гредите от силоза стърчаха като овъглени кости. Продължиха да вървят, пресякоха стар железопътен мост и после тръгнаха по чакълестото пътно платно към река Деплейнс. Повървяха покрай брега отново през гора, докато намериха къщата. Корд сгъна листовете и ги прибра в джоба си.

Това бе пак занемарена къща в колониален стил, на два етажа, тясна и разнебитена. Бе разположена сред мрачна и разхвърляна поляна. Наблизо се виждаха резервоари за складиране край реката. Някакъв влекач теглеше ръждясал шлеп срещу течението и дрезгавото пухтене на двигателя му звучеше тягостно в тежкия въздух.

В двора бе паркирана зелена кола. Имаше лепенка на „Херц“ на предното стъкло. Корд погледна към номера.

— Точно тази е наел Гилкрист.

Корд се наведе и Кресги приклекна до него зад прикритието на паднал клон. Корд сведе поглед надолу. Той каза:

— Ти оставаш отвън. Няма значение какво ще чуеш. Ако той излезе сам, ще го спреш. Той е единственият, който знае къде е Сара. Искам го жив.

Кресги рече:

— Мисля, че е по-добре да повикаме малко подкрепа. Така пише в указанията за подобни случаи.

Корд продължи да оглежда къщата. Боже мой, тя изглеждаше зловещо — извисяваща се, бледа и зла. Той каза:

— Искам да измъкна дъщеря си на всяка цена. Може да се наложи да остана известно време насаме с Гилкрист.

Кресги се вгледа продължително в Корд, обмисляйки думите му. Той се обърна към къщата.

— Откъде знаеш, че точно това е неговото жилище?

Корд му изшътка да мълчи. Двамата заедно се приближиха крадешком към къщата. Кресги се сви зад колата на „Херц“ и подпря пушката върху капака на колата. Той посочи към вратите отпред и отзад, като кимна, давайки знак, че в обсега му са и двете. Корд кимна в отговор и приведен ниско, побягна към входа на къщата. Спря се край порутената сива веранда. Затаи дъх и започна бавно да се промъква. С яростен ритник разби вратата и се вмъкна в къщата, воняща на граниво.

В стаята бе неясно, сякаш тя бе осветявана през пушек или мъгла. Слънчевата светлина, вече разсеяна от облаците, полека се отдръпваше от сребристите кленови листа отвън и изглеждаше пепелява в помещението. Килимът, стените, шперплатовите мебели, картините, всичко сякаш бе обезцветено в тази дрезгавина.

Измина един ужасен миг. Корд си помисли, че къщата е празна и че Гилкрист пак е успял да избяга от тях. После очите му свикнаха с полумрака и той зърна в другия край на стаята някаква неясна форма, нещо кръгло, което се раздвижи. То бе изпъстрено с неопределени черти, подобно на лунната повърхност. Корд разбра, че това е глава на мъж, който се бе втренчил в него.

Мъжът бавно се надигна и застана зад разхвърляно бюро. Около метър и осемдесет и пет висок, с прошарена кестенява коса, спретнат, с длъгнести ръце и тесни длани. Носеше традиционно спортно сако от светлозелен туид и жълто-кафяви панталони. Лицето му изобщо не изразяваше изненада от това нахлуване. Оглеждаше Корд с кафявите си очи, които бяха единствените тъмни елементи от неговата външност.

Той прилича на мен, беше мисълта, пронизала неволно съзнанието на Корд.

— Гилкрист — с равен глас каза той, — къде е дъщеря ми?

14.

Лион Гилкрист премина през гъст сноп пепелява светлина и се спря на десет фута от Корд. Скръсти ръце. На лицето му се появи весела полуусмивка.

— Е, изненадан съм, детектив Корд.

— Искам да знам къде е тя. — Гласът на Корд потрепери. — Искам веднага да разбера това.

— Разбира се, че искаш.

— Сара! — извика Корд, поглеждайки към стълбище, което водеше към втория етаж.

— Тъкмо си мислех за тебе — благо рече Гилкрист. — Ще се изненадаш, като научиш колко често си в моите мисли. Почти толкова често, колкото и аз съм в твоите, предполагам.

Корд пристъпи напред, вдигнал пистолета си срещу гърдите на Гилкрист. Професорът сведе поглед към оръжието, а после пъхна ръце в джобовете си и заразглежда Корд, сякаш детективът беше буболечка, пропълзяваща последната си обиколка в стъкленица с цианид. След това попита:

— Как е синът ти, детективе?

В очите на Корд нещо трепна, докато се вглеждаше в лицето на Гилкрист.

— Все още обича да кара колело, нали? Въпреки опасностите.

— За какво говориш?

— И чух, че отишъл да поплува. Музиката, която тези младежи слушат…

Опитва се да ме изкара от търпение. Спокойно, запази спокойствие.

— Самоубийство чрез удавяне. Това беше нещо уникално за него. В песента, струва ми се, се споменава за бръсначи и бесилки… Алитерация, подходяща за юношеска поезия.

— Какво общо си имал с това? — Корд стисна още по-здраво пистолета и го обхвана ужасното чувство, че не може да се владее. В ушите си чуваше бучене от силно напрежение. Той завъртя дулото към професора, чието лице едва забележимо трепна, но иначе си остана безучастно. За малко да го блъсне с цевта. — Бих могъл да те убия…

Гилкрист каза бавно:

— Предполагам, не познаваш творчеството на Пол Верлен. Френският поет символист? Не, разбира се. Намирам поезията му за разкошна, но ми се струва, че и той е страдал от същия проблем като теб. Отвън се държи като стоик, а отвътре бушуващ. Опитал се да убие своя близък приятел Рембо в пристъп на ярост. Завършил като негоден пияница. Но ако не бяха психозите му, светът нямаше да разполага с поразителните му творби. Елементът на компенсация е удивителен — компенсация, която твоята малка Сара демонстрира така добре.

Корд дишаше напрегнато. Почувства, че се задушава. Той сграбчи Гилкрист за яката и притисна дулото до ухото му.

— Ах — рече Гилкрист с кадифен глас, — спомни си за нея. Спомни си за Сара. Нашият разговор не трябва да бъде помрачаван от гняв и така да забравим, че единствено аз зная къде е тя.

Корд блъсна Гилкрист и отстъпи назад. Избърса устата си с ръкав. Почувства, че всъщност самият той е притиснат до стената, а Гилкрист си играе с него.

— Детективе, ти непрекъснато грешиш за човека, с когото си имаш работа. Аз не съм гангстер, който се е барикадирал в някоя бакалия. Твоите понятия за интелигентност те нареждат в доста ниска категория. Аз съм различен по природа от хора като Джени Гебън, като теб, сина ти, твоята Сара и твоята красавица Даян.

— Започнах да проявявам интерес към теб и твоето семейство още от сутринта след смъртта на Джени. Видях дъщеря ти при езерото, след като ти бях оставил първата си бележка. Тя има прекрасна коса. Слънцето така хубаво изглеждаше върху опънатата й бяла блузка. От миналогодишната мода, а?… Май трябваше да поспрем с онова лудешко пролетно пазаруване в „Сиърс“, нали? Знаеш ли, аз си кореспондирам със Сара още оттогава. Защо си така шокиран, детективе? В края на краищата ти щеше да разбереш. Виждаш ли, точно в това е проблемът, който ме засяга. Ти не си интелигентен, но си упорит — за разлика от останалите ти колеги, които не са нито интелигентни, нито настойчиви.

— Безспорно, можем да те подложим на психоанализа и да изтръгнем някаква причина за тази хронична упоритост. Ти си проспивал нещата един-два пъти, когато е било от голямо значение, нали? Кога е станало? В юношеството ти? Може би по-късно. Каквото и да е станало, ще го изплащаш още дълго време. Бях сигурен, че ще се трудиш неуморно и ето на, натъкна се на мен.

— Сара беше едно чудесно развлечение. Отначало я убедих да избяга от къщи. Когато това не успя, реших да проникна навътре в тила и да отклоня вниманието. Градът търсеше „Лунен убиец“, затова одрах една коза и им я дадох. Ето ви „Лунатик“. И понарисувах разни неща из града с малко от останалата кръв… О, обзалагам се, че стенописите ми са доставили страхотно удоволствие на твоя шеф. Но не и на теб, детективе. Ти продължи да се трудиш упорито, все така прозаично, приближавайки се все по-близо. Трябваше ми по-директна атака. Опитах се да те сплаша, за да се откажеш от случая.

Той посочи фотоапарат „Полароид“.

— Бива ме като фотограф, как мислиш? О, между другото: открих, че противозачатъчните на жена ти не са много използвани напоследък. Да не сме посред криза в брака? Не забелязваш ли някаква промяна в нея? Ярко лакираните й нокти? Внезапният й интерес към сенките за очи? Известно ли ти е, че на няколко пъти двамата с Брек се разхождаха в гората?

Професорът се усмихна и вдигна ръце като проповедник по телевизията.

— Ти знаеше ли, че докато онзи тъп полицай уж пазеше домашното огнище, аз се ровех във вашата спалня? Отварях скрина и пренареждах бельото на Даян. Душех възглавницата й. Мих си ръцете с нейния евтин тоалетен сапун. О, седях на леглото на Сара. Докосвах пижамата на сина ти. Всичко бе така увлекателно за мен! Изнасям лекции — пардон, изнасях лекции — по психология всеки ден. Писал съм статии за най-престижните периодични издания в тази област, издания… — Той вдигна развеселено вежди. — … които навярно си се опитвал да четеш. Но не се занимавам с клинична практика. Играта с твоето семейство много ме забавляваше. Да заплитам всички в цялата тази история. Отдалечих те от семейното гнездо. Изпратих те до Луисбъро. Продадох цяла шепа кредитни карти на оня гангстер в един бар във Фицбърг, така че да хукнете веднага натам. После се върнах обратно. Проследих тоя глупак Брек… — Гилкрист презрително изрече името му. — … и го убих на място. Всичко това направих, детективе, направо под носа ти и се измъкнах.

— Обаче — каза Корд — ето ме тук.

Усмивката по лицето на професора не изчезна.

— Обаче аз… държа дъщеря ти.

— Искам да знам къде е тя! — извика с болка Корд.

— Изтъкването на очевидното — изсмя се Гилкрист — те прави банален, както един покоен мой колега имаше навик да казва.

Сара, повикай ме, скъпа! Извикай, изпищи…

— Гаден кучи син! — Заплахата в гласа на Корд се извиси чак до мръсния таван. Сякаш щеше да пречупи сноповете слаба светлина, падащи върху кървавочервения килим. Корд тикна напред револвера си и едва не натисна спусъка. За секунда в очите на Гилкрист се появи невероятен ужас, но после те станаха отново невъзмутими и помирителни. Той вдигна ръка.

— Тя е добре. Кълна се.

— Къде е?

Гилкрист се втренчи в него. Усмивката му бе изчезнала. Сега бе спокоен и лицето му бе приело маската на загриженост.

— Не мога да ти кажа това. Съжалявам.

— Ако си я наранил… — Корд пристъпи напред, а ръката му мачкаше револвера.

— Тя е добре — рече Гилкрист с утешителен тон. — Помисли си, детективе. Защо да й причинявам зло? Отвлякох я, защото се нуждаех от някаква осигуровка. Не можех да те спра другояче. — Той разпери ръце. — Ето… Ти откри къде съм. Трябваше да се защитя.

— Кълна се, че ще те убия, ако не ми кажеш какво си сторил с нея. — С мъка потисна порива си да изстреля куршум към крака или лакътя на Гилкрист.

Гласът на професора бе ласкав и успокояващ.

— Нищо не съм й направил. Тя е в безопасност. — Той кимна към куфара си. — Ако се измъкна оттук, с нея всичко ще бъде наред. Ако ме убиеш или арестуваш, никога повече няма да я видиш. Толкова е просто.

Корд мушна пистолета към лицето на Гилкрист.

— Къде е тя? — извика той.

Гилкрист отстъпи назад.

— Такива са моите условия. Никакви уговорки. Свободата ми срещу твоята дъщеря.

— Копеле, проклето копеле! — изръмжа Корд.

— Това може да е вярно в определен контекст, но в този момент е просто неуместно.

Дулото на пистолета се сниши.

Корд започна да диша по-спокойно. Поне Сара бе жива. Все пак имаше шанс да я върне у дома невредима. В съзнанието му изникна мъчителна картина: как Сара седи по пижамка в леглото и говори на мечето си. Очите му се напълниха със сълзи.

— Ще ти кажа какво ще направя — предложи Гилкрист. — Ще повиша мизата. Срещу моите условия ще кажа къде е дъщеря ти и ще ти дам едно обяснение. Ще ти разкажа точно как убих Джени и защо.

Корд леко примигна и някъде в съзнанието му полицаят застана редом до бащата.

Гилкрист възприе лекия смут в очите на Корд като утвърдителен отговор. Той седна в едно кресло, от което се разхвърчаха прашинки сред сумрака.

— Много обичах Джени Гебън. За първи път имах такива чувства към една жена. Абсурдно, ако се замислиш. Беше обикновено момиче. Не чак толкова хубава. Беше ту емоционална, ту унила. Но когато бе с теб, в леглото, тя бе докрай заедно с теб. Разбираш ли за какво говоря? Тя бе центърът на вселената. Играехме си своите игрички, използвахме бой с пръчки, прилагахме и ремъци. Доста жени просто го изтърпяват това заради своя партньор — някогашният проблем с бащата, разбира се. Но на Джени й харесваше. Тя страшно си падаше по това.

— Гилкрист…

— Моля те. Остави ме да довърша. Тази пролет тя ме заряза. Върна се при оная нейна шибана съквартирантка. „Съжалявам, всичко свърши.“ Е, това никак не ми се нравеше. Не, сър. Нямах намерение да ме захвърли по същия начин, както бе направила със Сейлс или Оукън. „Съжалявам, всичко свърши.“ О, не. Не можех да го изтърпя, макар и от личност с такова поведение. Обадих й се от Сан Франциско. Тя беше твърде малодушна да скъса. Беше твърде страхлива да го направи лично. Цели двадесет и четири часа пламтях от унищожителен гняв. Успокоих се и тогава долетях обратно.

— Купил си билет под друго име. Значи си възнамерявал да я убиеш.

Гилкрист помълча за момент, без да показва изненада или тревога, че това е било известно на всички.

— Има и още нещо. Можеш ли да се досетиш?

Корд кимна.

— Ти си убил Сузан Биаготи и Джени е разбрала.

Професорът изглеждаше явно разочарован, че Корд бе стигнал до този извод. Но все пак продължи невъзмутимо:

— Когато бях в леглото с Джени… — Гилкрист се усмихна на някакъв спомен. — Или когато лежахме заедно във ваната, или пък на кухненския под, често й разправях какво ли не. Така се получаваше при нея. Тя бе просто обезоръжаваща. А ние със Сузан бяхме играли на доста сериозни игрички. Споменах това веднъж пред Джени. Глупаво от моя страна, но го направих.

— Защо уби Сузан?

— Стана случайно. Увлякохме се в играта и аз я удуших.

Корд трепна недоумяващо. Той прошепна:

— Навярно си държал на нея. Обаче така си я наранил, че си я убил. Защо? Толкова ли добър беше сексът?

— Очевидно не и за нея. — Той стрелна Корд с хладна усмивка и добави: — Използвах чук, за да прикрия някои от следите и да заприлича на грабеж.

— Но не си казал на Джени, че си я убил, нали?

— Не, разбира се. — Гилкрист направи гримаса заради глупавия въпрос. — Но тя можеше да свърже нещата. Когато й се обадих от Сан Франциско в неделя и тя ми каза, че скъсва с мен, ние се скарахме. Тя заяви, че се връща при Емили и ако не я оставя на мира, щяла да съобщи на администрацията за студентките, с които съм спал. Е, нашата девица-декан си има една особеност — нейните професори могат да прелъстяват колкото си щат мозъците на студентките, но техните тела са забранена територия. Ако Джени ме издадеше, Ларъби щеше да разбере за Сузан и за мен и щях да си имам проблеми. Върнах се със самолет в Ню Лебънън и помолих Джени да се видим. Казах й, че искам да се разделим с добри чувства. Че съм приготвил книга за нея — за спомен от нашата връзка. Тя се съгласи. Отидохме да се поразходим. Стигнахме до езерото.

— И ти я уби.

— И аз я убих, да. — Гилкрист сякаш се замисли дали има още нещо, което да каже за Джени Гебън, и изглежда реши, че няма. Той добави: — А Сейлс и Оукън ги убих, защото… — Той сключи ръце като че ли бе изчерпал разговора. — … защото бяха мои врагове.

— Онзи полицай в Луисбъро бе също прострелян.

— Много съм доволен за това — искам да кажа, че не си бил ти. Наистина изпитвах известни угризения, че ти ще си първият влязъл. — Той леко кимна с глава.

Корд му рече:

— Ще ти дам един час преднина.

— Има ли някой отвън?

— Само един полицай.

— Значи посещението е неофициално, така ли? — Гилкрист изгледа Корд с известна доза уважение. — Е, добре. Хвърли ей там ключовете си от колата.

— Дойдохме пеша. Не сме с кола.

— Не ме разсмивай.

Корд метна ключовете към средата на пода. Гилкрист ги прибра в джоба си.

— Тя добре ли е?

— Разбира се, че е добре. Завързал съм ръцете и краката й. И съм запушил устата й.

Много хора се задушават от кърпи в устата. Съвсем наскоро бяха получили бюлетин на ФБР по този въпрос. Корд си бе отбелязал факта на едно от своите картончета.

Гилкрист вдигна куфара си. Той каза:

— В мазето. — Тръгна към вратата и я отвори. Спря се преди стълбището и щракна електрически ключ.

Корд извика:

— Сара! Татко е тук.

Нямаше отговор. Гилкрист рече нетърпеливо:

— Има кърпа в устата. Нали ти казах.

Корд извади белезниците си и се приближи към Гилкрист.

— Сложи едната част на дясната си китка, а другата на онази радиаторна тръба ей там.

— Не. Споразумяхме се.

Корд каза:

— Давам ти дума, че ще имаш един час. Но първо трябва да взема дъщеря си. Или ще те убия веднага на място.

Гилкрист втренчи поглед в очите на Корд.

— Може би си прав, детективе. Добре. Последвай ме. Трябва да ти покажа. Трудно е да се намери.

— Не. Ти оставаш тук.

Професорът сви рамене и каза:

— Трябва да тръгнеш наляво при стълбището, после направо по един коридор и след това…

Корд му подаде белезниците.

— … ще изкачиш няколко стълби. Няма защо да се безпокоиш. Тя е добре. Съвсем добре. — Гилкрист говореше като педиатър, който току-що е излекувал дете от някаква треска.

Корд подуши миризмата на мъжа; вонеше на вкиснато, стари дрехи и пот. Изведнъж осъзна колко близо бяха един до друг.

Гилкрист се пресегна за белезниците и хладнокръвно сключи дългите си пръсти около китката на Корд, забивайки нокти в плътта му и се хвърли заднешком надолу по стълбите, като повлече Корд със себе си.

Детективът безуспешно се опита да се хване за парапета. Пистолетът изгърмя и куршумът се заби в стената. Двамата се затъркаляха по дървените стълби с остри ръбове. Разнесе се силен тропот. Корд усети как изпука лявата му китка. Пистолетът изхвърча от ръката му. Чу се страхотен грохот, когато главата му се тресна в разнебитения парапет и последва ново изщракване на става, навярно от крак или ръка на Гилкрист.

Двамата се търкаляха на кълбо по стъпалата и после се стовариха върху бетонния под, където останаха, сгушени един в друг, като любовна двойка в студено зимно утро.

В тясното и тъмно мазе около тях имаше ръждясали инструменти, малко въглища, няколко кутии с боя. И никаква друга жива душа.

Уинтън Кресги се бе подпрял до багажника на зеления понтиак, проснал се по очи в позиция за стрелба. По същия начин той връзваше елена върху покрива на своя олдсмобил, когато се прибираше вкъщи от лов. Набраздената ръкохватка от „Ремингтън“-а се бе отпечатала върху пръстите му. Миришеше му на смазка. Струваше му се, че Корд вече прекалено дълго стои вътре в къщата.

Тогава чу изстрела. Кратко изплющяване откъм къщата и прозорците на приземния етаж за миг издрънчаха от гърмежа.

Отпред или отзад, отпред или отзад?

По дяволите, избери едното.

Кресги стана, поколеба се и после изтича през пустеещата поляна и се втурна през отворената входна врата.

— Бил! — изкрещя той и в отговор един ръжен го улучи край окото и разкъса шест инча от бузата му. Той падна лошо назад. Пушката гръмна и голям къс от дървената облицовка експлодира под въздействието на силния изстрел. Топла кръв шурна към окото и устата му и пред погледа му се мерна разкривената фигура на Гилкрист, който, накуцвайки, се мъчеше да се докопа до падналата пушка. Дясната ръка на професора бе подута и потъмняла и той също бе с окървавено лице.

— Бил! — извика Кресги, плюейки кръв.

Гилкрист вдигна пушката и я насочи към лицето на Кресги. Полицаят се претърколи и се опита да се измъкне. Чу сумтенето на Гилкрист, докато дърпаше спусъка и тогава осъзна, че има изстрелян патрон в гнездото. Кресги се замоли онзи да не разбира достатъчно от оръжие, за да не зареди с нов куршум.

Той чу двойното прищракване на плъзгача напред-назад и тупването на старата гилза върху верандата.

— Не — изстена Кресги, търсейки пипнешком автоматичния си пистолет. Беше изпаднал от кобура и той не можеше да го открие. Пропълзя още няколко инча и се притисна до железните перила. Почувства ледения допир от цевта на пушката върху гърба си.

Последва гърмеж.

После още един и още един. Гилкрист политна напред, притискайки гърдите и стомаха си, където го бяха простреляли куршумите на Корд. Пушката падна върху Кресги, който в моментната си слепота я грабна и насочи към гората. Гилкрист падна на колене, а след това се строполи на земята.

Около Уинтън Кресги настана мъртва тишина, която след миг бе нарушена, смущавайки облекчението на полицая: това беше гласът на ридаещия Корд:

— Сара, какво направих с теб, какво направих?

15.

Той вървеше с несигурни крачки, препъвайки се във високата трева и жилавите коренища. Гласът му бе прегракнал от виковете: „Сара, Сара?“. Изплашени птички се разхвърчаваха от гнездата си, когато той залиташе край тях. Понякога той чуваше ехото от собствените си отчаяни вопли, което за момент подхранваше фалшива надежда.

Беше навехнал китката си при падането по стълбите, но отказа лечение и веднага хукна навън да търси своята дъщеря.

Или да търси това, което започваше в отчаянието си да мисли: тялото на дъщеря си. Нямаше я никъде из цялата къща или гаража.

Тласкан от ужаса на загубата, с объркан ум, Бил Корд претърсваше щателно петте мъчителни акра около къщата — преплетени дървета, цели дюни от борови иглички, два дълбоки кладенеца и много пръст, достатъчно мека за плитък гроб. Уинтън Кресги, целият в шевове и силни болки, обикаляше из същото пространство. Също както и Корд, той се боеше да не открие купчинка разкопана пръст. Не можеше дори да си представи да донесе такава вест на бащата; въпреки това той търсеше като обезумял. Включиха се и други полицаи, дори и Ланс Милър, който дишаше трудно под еластичния бинт, опасващ ребрата му. Джим Слоукъм и двама полицаи от Ню Лебънън, чието дежурство бе приключило и които трябваше да си бъдат у дома при бирата, жената и телевизора, също претърсваха неприветливата околност.

Корд вървеше зашеметено през тревата и шибащите го клонки. Проправяше си път сред храсталаците с човешки ръст. На едно място се препъна на коварно скрита бодлива тел и разкървави здравата си длан, за да спаси лицето си. Всяко розово петно по земята, зърнато през буренаците, беше източник на агония, както и всеки далечен лай на куче или глухото обаждане на някой бухал. Веднъж Корд извика силно, втурвайки се през високата трева към нещо, което се оказа бежова торба, пълна с празни бутилки и кутии.

— Сара, Сара? — шепнешком зовеше той, продължавайки през група дървета към скоро изорана нива.

Към седем часа слънцето е вече ниско над хоризонта и сенките от дърветата са станали дълги. Бил Корд е седнал на малко хълмче от сбита пръст, покрито с глухарчета, коча билка и млечка. Останал е без глас, както и без сили. Той протяга ръка и като обезумял гали нежно едно жълто листо. Смята, че трябва да претърсва полето, но знае, че е безполезно. Нищо не може да направи, нищо, освен да седи и да скърби по дъщеря си и по друга една загуба, защото смъртта на Сара мрачно и жестоко ще отрови техния съвместен живот с Даян и с Джейми. Сега между тях тримата завинаги ще има забит клин.

Докато той бе търсил, надеждата бе единственото, което го крепеше на крака, а сега и тя също е изчезнала.

Той седи като парализиран десет минути, после вижда как полицейска кола се поклаща по неравната земя към него. Кара я предпазливо Ланс Милър. Тя спира край един склон. Вратата се отваря. Слиза Даян.

След нея слиза и Сара.

Корд се изправя развълнувано и пристъпва напред. Той силно притиска момичето в обятията си. „Миличка, миличка, миличка!“, вика той. Неговата емоционалност започва да я смущава и той се опитва да изглежда безгрижен. После настъпва замайване, което не е имитация. Той силно се смее и стиска ръката й.

Даян обяснява, че Сара е дошла тичешком по шосето до вкъщи преди двадесет минути. Тя шепне на Корд:

— Много е потресена. Видяла как Гилкрист напада Бен, побягнала и се скрила в колежа. После се прибра у дома пеша. — Корд вдига тревожно вежди и Даян отгатва въпроса. Изрича само с устни: — Тя е добре. Изобщо не я е докосвал.

После кима към линейката, паркирана на алеята към входа на Гилкрист.

— Дадоха й хапче, за да се успокои. Нали, скъпа?

— Спи ми се, мамо.

Въпреки че има поне хиляда въпроса, които Корд иска да зададе, той знае, че не бива да обсъжда това с дъщеря си. Той казва:

— Почти е време за вечеря. Хайде да се прибираме у дома и да запалим барбекюто, а?

— Добре, татко. Ръката ти е наранена.

— Дребна работа.

Те тръгват към доджа в това празнично настроение, но тежестта на събитията е прекалено голяма за Сара. Тя се взира в къщата на Гилкрист, сякаш гледа приятел, който я е предал. Въпреки че разстоянието е значително, Корд внимателно застава между нея и къщата, да не би случайно тя да види кръвта.

— Той нарани доктор Брек, татко. Слънчевия човек нарани доктор Брек. Смятах го за мой приятел.

— Всичко е наред, скъпа. Ти ще се оправиш.

— Спи ми се. Загубих си раничката.

— Ще я намерим по-късно, скъпа.

— Оставих я в колата на доктор Брек. Там ми е касетофонът. Доктор Брек ме накара да избягам, когато Слънчевия човек… — Тънкото й гласче заглъхва.

Даян вдига ръка към устните си, но е решила да не показва ужаса си пред момичето. Усмихва се насила.

Корд пита Даян:

— Как е Брек?

Тя се колебае. Корд разбира, тя се чуди дали да признае, че се е осведомила по този въпрос.

— Обадих се в болницата — прошепва тя. — Той ще оживее. Има стотици шевове.

Сара извръща поглед замаяно.

— Тук не ми харесва. Страх ме е той да не се върне в къщата си.

— Кой? — пита Даян.

— Слънчевия човек.

Корд се надвесва над нея.

— Той си замина, скъпа. Никога няма да се върне. Аз го прогоних.

Даян гледа към къщата. Тя казва:

— Там ли живее твоят вълшебник?

Сара отвръща:

— Видях го на два пъти зад пасището. Исках той да направи магия, за да стана умна, затова един ден го проследих дотука. Но ме достраша да го помоля и си тръгнах.

— И тя е написала разказ за това.

Корд измъква две зацапани страници от горния си джоб и прочита думите, които вече е запомнил почти наизуст:

— „И момичето се покатери на гърба на Докосващия Облаците Орел и обгърна пернатата му шия. Те полетяха надалеч от жълтата къща. Последваха Слънчевия човек чак до дома му. Полетяха над двора, после над пасището, край стария кладенец и изгорелия силоз, който прилича на кости от кит, после над железопътния мост и по пътечката към реката. Накрая стигнаха до поляна сред гората. Докосващият Облаците внимателно се приземи. И ето там беше къщичката на Слънчевия човек…“

— Ти сама ли си идвала тук, Сара? — Клепките на Даян потрепват от мисълта за предотвратената на косъм трагедия.

— Исках само той да ме направи умна, мамо.

Даян обгръща с ръка дъщеря си и те се отправят към полицейската кола. Корд тръгва бавно след тях. Майка и дъщеря за момент се разделят, момичето хуква напред.

Корд настига жена си, която сега мълчи и на лицето й се е появило същото съсредоточено изражение, както до леглото на Джейми. Корд знае защо, но сега не иска да мисли за това. Болката в ръката започва да си наваксва загубеното време досега и той е полуприпаднал, когато се отпуска до Даян на задната седалка на доджа. Сара е пожелала да се вози отпред. Даян леко погалва косите на дъщеря си.

Когато Корд се премества по-близо до жена си, тя се отдръпва. Движението й е едва доловимо, но ясно.

Милър запалва колата и бавно потегля по неравния път. Доджът се носи като кану по килватера на моторница. Корд свежда чело надолу и го подпира с длан. Ето какво си мисли той: Аз просто си върша работата по единствения начин, който знам. Какво повече се очаква от един мъж? Макар Корд да подозира, че от един мъж се очаква повече и вероятно много повече. Той знае, че когато дъщеря ти се оправя, синът ти се разболява, а когато колата бъде изплатена, ипотеката за къщата се вдига, и когато си мислиш, че обичаш жена си, тя е отишла при друг мъж… Нямат край житейските тегоби. И има толкова много да се направи и още много след това. Още, и още, и още… Но му се струва, че проблемът не е толкова в това, а по-скоро да се намери някой или нещо, което да ти покаже точно какво трябва да се направи. Това е урокът. И Бил Корд се съмнява дали някога ще успее да се справи.

— Всички да затягат коланите — обявява Ланс Милър и подкарва колата по магистралата.

Корд вече бе написал рапорта в новия формуляр, но това бе скучно задължение. Внимаваше особено много, защото знаеше, че това щеше да бъде основа за изявленията на Джим Слоукъм пред пресата, както и на Хамърбек Елисън, и той искаше всичко да бъде пределно ясно. Опита се да диктува по касетофона на Сара, но непрекъснато мънкаше и се наложи да се върне към линирана хартия и химикалка.

Вестник „Реджистър“ се лиши от сензационните си материали. Убийствата се оказаха дело на университетски професор, който бе преподавал в Харвард и бе писал рецензии за книги за „Ню Йорк Таймс“. Репортери от Асошиейтед Прес и вестникари от някои големи градове дойдоха в Ню Лебънън, заедно с ято напористи млади телевизионни журналисти (един от CNN, за голямо удоволствие на града), заедно със спрейовете си за коса, страхотни тоалети и фантастична електроника. Един журналист описа Гилкрист като „Култовият убиец от Ню Лебънън“, но шериф Джим Слоукъм каза, че „това не се е оказало толкова култова ситуация, колкото убийство на любовна основа и няколко последвали го други убийства, за да бъде потулено първото“.

Корд бе освободен от задължението да заучи радиокодовете и сега завеждаше това, което Слоукъм нарече отдел „Углавни престъпници“, идеята за който му бе хрумнала, след като една вечер бе гледал „Издирват се в Америка“[1]. Нещата обаче вървяха мудно, като единственият углавен престъпник в момента бе Дел Тъкър, фермер от Ню Лебънън, който незаконно ползваше автомат AR-15 и когото бяха чували да го пробва срещу гризачи. Корд смяташе, че това е по-скоро федерално нарушение и защо трябваше да се безпокои? При това самият Корд си имаше проблеми с гризачите.

Уинтън Кресги бе получил тежки задачи от Хамърбек Елисън. Тъй като бе нов, му възложиха едномесечно дежурство по контрол на скоростта в покрайнините на окръг Харисън. Корд му каза, че не всички задачи могат да бъдат ефектни.

— Хич не е честно — мърмореше Кресги. Седнал на бюрото на Корд в шерифската служба на Ню Лебънън, той сега разглеждаше рапорта по разследването. — Значи Гилкрист е долетял обратно тук в деня преди убийството на Джени… — Той говореше на себе си, представяйки си нещата. — Купил си е билет под друго име.

— Трябваше да проверим пътниците, документите им и начина на плащане. Информацията е била там.

Кресги рече:

— Изглежда, човек не може да се сети за всичко.

Корд се позамисли.

— Вярно, не може. Но трябва.

— Да долети обратно чак от Сан Франциско? — размишляваше Кресги.

Корд продължи:

— И той просто е останал в Ню Лебънън. Наел е оная къща в гората, където го открихме. Наел я е за един месец и се е спотайвал. Когато се е обаждал по телефона, е обяснявал, че звъни от Сан Франциско и хората са му вярвали.

— Ти как откри това?

— Не съм го открил. Просто се досетих. От това, което той ми каза. Най-добрият източник на информация при убийство е самият престъпник. Запомни това.

— Ще го запомня.

— Мисля, че той е смятал да остане там известно време и после да се появи, сякаш се е върнал от конференцията. Но в онази първа сутрин той навярно е видял Сара в гората. Решил е да я използва, за да стигне до мен. Нея, а също и Джейми.

— Как?

— Заплахите му срещу Сара биха могли да ме спрат. Или ако нещо се бе случило с децата, аз нямаше да бъда в състояние да разследвам. Спомни си, нали всички останали търсеха Лунния убиец. Т. Т. Евънс и аз — и ти също — търсехме някой като Гилкрист. Той е знаел това. Аз бях този, който той е трябвало да спре. Едва ли е бил Рибън.

— Или „страшния“ Слоукъм — прошепна Кресги. — В къщата, където ти го застреля, той ти е заявил, че Сара е в ръцете му. Защо го е казал?

Корд направи гримаса.

— За да постигне това, което и направи: да вземе връх над мен. Не постъпих особено умно. Изобщо не ми бе минало през ум, че тя е избягала. Аз влязох вътре и най-напред го попитах къде е тя. Това му даде известно предимство и той се възползва дяволски добре от него, като се има предвид, че той в момента си измисляше нещата. Просто си играеше с мен. Разтревожи ме доста, а после ме успокои, като каза, че Сара е здрава и читава, и започна да разказва защо е убил Джени. По този начин отвлече вниманието ми.

— А кой е този Брек? — Кресги хвърли поглед към рапорта.

Е, това е вече въпрос към теб.

— Тъкмо бях говорил с него. Беше частният учител на Сара. Всъщност нищо повече. Брек прочел част от книгата на Сара за вълшебника, който наблюдавал нашата къща. Разпитал я по-подробно и разбрал, че тя не си е измислила тази история. Предположил, че това е мъжът, оставял заплахите, и следователно той е убиецът.

— Защо не ни го е казал преди това?

— Просто защото прочел проклетото нещо пет минути преди Гилкрист да го накълца.

И два дни след като аз бях прочел същата история.

— Този Брек се е появил не когато трябва и не където трябва — заяви Кресги.

— Би могло и така да се каже.

Но на Корд му бе съвсем ясно, че има много повече проблеми, свързани с Брек. Но те нямаха нищо общо с Гилкрист или разследването и се налагаше много да се мисли и още повече да се говори, преди Корд да измисли какво да прави по въпроса с Бен Брек — ако изобщо можеше нещо да стори. А личността, с която той трябваше да поговори по този въпрос, е, тя нямаше особено настроение за разговор.

Кой е този Брек?

— Гилкрист — рече Кресги почти с уважение. — Той е бил с една крачка пред нас през цялото време.

— Така е. Но и също така с една крачка зад нас.

— Ти откъде знаеше, че той е в онази къща, Бил? Живея в Ню Лебънън от десет години и никога дори не съм предполагал, че там покрай реката има къщи.

— Трудно е да обясня как действа принципът на дедукция, Уинтън.

— Искаш да кажеш, че това човек си го има по рождение, така ли?

— Не. Това може да се научи. Колкото повече практикуваш, толкова по-добър ставаш. Запомни това.

— Добре, ще го запомня.

Корд излезе в задния двор на своята къща и остави на земята кутията си с бира. Той огледа ивицата кална пръст. Изкъшка оттам на два коса и се надвеси ниско над земята, после още по-ниско, застанал на четири крака; струваше му се, че зеленият мъх не е пораснал дори и с милиметър през последните седмици. Реши, че е лудост да се опитва да засажда трева в този усоен каменист овраг между две къщи, в които живеят пъргави момчета, обичащи преките пътища; трябваше да го посипе с чакъл и с това всичко да приключи.

Но все пак Корд внимателно нагласи пръскачката и включи водата.

Той седна на градински стол, чиито алуминиеви крака изскърцаха върху бетонната плоча, която той бе положил преди две години и оттогава все се канеше да я огради. Погледна часовника си. Тази вечер семейството щеше да посети Джейми в болницата. Смятаха да вкарат нелегално едно видео и Корд щеше да го включи към телевизора в болничната стая. Всички заедно щяха да гледат един видеофилм, който Даян бе взела под наем, някаква полицейска комедия. Но тази дейност бе планирана за след вечеря. Сега му се искаше да си почине за няколко минути. Той отвори бирата, изпи половината от нея и отново остави кутията долу на бетона, гледайки пулсиращата дъга, която пръскачката правеше докато мяташе ветрилообразно вода към последните слънчеви лъчи. Той хвърли поглед назад и през кухненския прозорец видя Даян, заета с приготвянето на вечерята.

Корд почувства по бедрото си натиска на едно тесте картончета и ги извади от джоба си. Повечето от тях щяха да бъдат подредени във високите зелени шкафове с чекмеджета, които той сприхаво поиска за своя лична употреба в шерифската служба. Едно картонче обаче, изписано с грижливия му почерк с печатни букви, възнамеряваше да забоде върху своето табло за съобщения. Смяташе да го закачи точно до любимия си цитат — че веществените доказателства са крайъгълният камък на всяко дело. Това картонче гласеше:

Поетът е този, който възприема света чрез светлината на чистия разум, докато останалите виждат само в отразена светлина.

Л. Д. Гилкрист

Той пъхна картончето в джоба си, после взе бирата, отпи няколко глътки и подпря запотената кутийка до корема си, вслушвайки се в звуците на здрача: цикади, щурци, бухал, събудил се, за да похапне, подвиквания за вечеря към съседските деца. Даян почука по прозореца и извика: „След десет минути“.

Бил Корд каза „добре“. Той постоя още пет минути, после стана и се протегна. Отиде до ръба на бетонната площадка и започна да мята белите картончета високо във въздуха, крещейки „Хей, хей!“ на няколкото косове, които хвръкнаха от разкаляното парче хилава морава и изчезнаха в безлунното вечерно небе.

[1] „America’s Most Wanted“ — телевизионно предаване за разкриване на престъпления с помощта на зрителите. Всеки, който сметне, че е разпознал отдавна търсения убиец, бърза да се обади на посочен телефон. — Бел.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.